Copyright © 2019 by Andrew Mayne Harter

All rights reserved

Translation © 2019 by Petra Diestlerová

ISBN 978-80-242-7165-1

PROLOG

Když lanovka stoupala po svahu k nemocnici, která se tyčila na vrcholu jako pevnost, Rebecca Grahamová si nepřipadala ani trochu v bezpečí. Ten vousatý chlap vzadu ji pozoroval. Oči měl tmavé a tiskl se k zadnímu oknu, jako by to byl jeho vlastní stín.

Kabát měl otrhaný, ruce drsné a špinavé. Z kapes mu trčely žluté papíry pokryté čímsi, co připomínalo satanistické symboly.

Ten člověk byl očividně cvok. A zvláštní bylo, že když nastupovala, vůbec si ho nevšimla. Na rozdíl od bezdomovců, s nimiž pracovala jako zdravotní sestra v útulku dole ve městě, ani trochu nepáchl. Myslela si, že je sama, dokud se nepodívala do okna před sebou a nespatřila, jak se v něm odráží jeho obličej.

Snažila se nepropadnout panice a nedat najevo obavy. Rozklepala se jí levá noha, takže se musela přidržet madla nad sebou. Světla nemocnice byla příliš daleko. Lanovka stoupala příliš pomalu.

Byla v pasti.

Pokusila se odvrátit zrak od toho odrazu, ale dostala strach, že vzápětí ucítí na krku jeho ruce. A co potom?

Podívala se na tlačítko nouzového signálu. Měla by ho stisknout? Dokud je mezi stanicemi, nikdo se k ní nedostane, ale pomoc by mohla čekat na příjezdu…

Lanovka se otřásla na sloupu. Když znovu pohlédla do okna, mužova tvář byla pryč. Rozbušilo se jí srdce. Pravou rukou se natáhla po červeném tlačítku…, ale jakmile kabina vyjela ze stínu sloupu a uvnitř se opět rozjasnilo, uviděla ten obličej znovu.

Pořád seděl za ní. Pořád na ni zíral.

Rebecca Grahamová se do chvíle, než lanovka zastavila, stěží odvažovala dýchat. Takhle vyděšená nikdy v životě nebyla – a to se pravidelně setkávala se smrtí.

Neměla důvod se domnívat, že se jejich cesty ještě někdy zkříží, a netušila, že až se to stane, navždy to změní její osud.

KAPITOLA 1

Nora

Nora sledovala dveře. Tohle byla doba, kdy se Noční paní obvykle zastavovala u jejího pokoje a dívala se dovnitř.

Poprvé si myslela, že se jí to jenom zdálo. Ta žena jí nepřipadala skutečná. Tvář měla prázdnou a naprosto bez výrazu.

Noře to připomnělo, jak se jednou uprostřed noci probudila a uviděla obličej v hromadě prádla.

Jenže tahle žena byla opravdová.

Tím si teď Nora byla jistá.

Noční paní procházela kolem skoro každý večer. Ale jenom když poblíž nebyli žádní jiní dospělí, děly se zlé věci.

Když před čtyřmi dny sestra Christina odešla a pleskání jejích bot se vytratilo směrem k výtahu, vstoupila Noční paní do Robertova pokoje.

Za půl hodiny se rozječel alarm a všichni běželi k Robertovi.

Neřekli jí, co se stalo, ale když druhý den vyvezli všechny postele do společenské místnosti, kde se pouštěl film, Robertova mezi nimi nebyla. Všechny jeho hračky i boty nechali ve skříňce.

Odejít znamenalo vydat se na nějaké místo, kde už boty nepotřebujete.

To neznělo moc dobře.

Nora čekala, do kterého pokoje vstoupí Noční paní příště.

KAPITOLA 2

Bezletová zóna

Pod kalně šedou oblohou, jen několik centimetrů nad pálenými taškami střechy dvoupodlažního rodinného domku na austinském předměstí, trčí kuželovitý předek dvoupatrového proudového letadla společnosti West Air. Protipožární pěna se valí ze zadních dvorků jako sníh a zásahové čety se snaží přepumpovat tisíce galonů leteckého paliva do dvou cisternových vozů zaparkovaných na ulici. Stáhnu okénko, abych měl lepší výhled na zadní pravý motor, v mezeře mezi domy stěží viditelný. Vypadá jako hnízdo z černého kovu, rozervané na kusy rukama zuřivého boha.

„Je k nevíře, že to všichni přežili,“ prohodí zástupce šerifa Reddis ze sedadla řidiče SUV, které mě prováží kolem místa dopadu.

Před dvaceti minutami jsem byl ztracený ve vlastním světě – necelých osm mil od oblasti, kde k tomu došlo –, když vtom se ozvalo hlasité zaklepání na dveře. Podle staccatového rytmu jsem poznal, že to je policie. Zamyslel jsem se nad tím, které z mých mnoha porušení zákona mě asi konečně dostihlo, a rozbušilo se mi srdce.

„Pan doktor Cray?“ zeptal se Reddis ze dveří. Moje přítelkyně Jillian byla právě ve své pekárně s kavárnou a snažila se vypořádat s přívalem dětských baseballových týmů, který o cupcakových sobotách nastával pravidelně.

„Ano?“ opáčil jsem, zadíval se na jeho uniformu a zkusil hádat, jestli mi vzápětí podá soudní obsílku.

„Potřebují vás na místě dopadu.“

„Na místě dopadu?“ Sice jsem slyšel z dálky sirény, ale nespojil jsem si je s ničím, co by souviselo s mým světem.

„Ten tryskáč West Airu? Spadl před hodinou.“ Všiml si mého nechápavého výrazu. „Několik mil odsud. Jste na seznamu.“

„Na jakém seznamu?“ Podle mých zkušeností existovaly dobré seznamy a špatné seznamy. Vědomí, že jsem na seznamu souvisejícím s pádem letadla, mi dvakrát dobré nepřipadalo. V hlavě se mi zběsile honily myšlenky a pak jsem pomyslel na Jillian. „Kde přesně se zřítilo?“

„V Sage Brooku.“

Vydechl jsem úlevou. To bylo přesně opačným směrem než Jillian.

„Pilot to posadil do přírodní rezervace. Nikdo nebyl zraněn… pokud víme. A teď, kdybyste mohl jít se mnou…“

Ani jsem se nehnul. „Nejsem si jistý, jestli to chápu.“

„Poslala mě pro vás agentka Lowellová z Ministerstva vnitřní bezpečnosti.“

Žádnou Lowellovou z MVB neznám. „Proč?“

Reddis pokrčil rameny. Působilo to docela upřímně. „Jenom mi řekli, že vás mám přivézt do zabezpečeného prostoru.“

Dobrá, trochu se mi ulevilo. Kdyby řekl na policejní stanici nebo do ústředí MVB, očekával bych, že mě zatknou. Ale stejně jsem váhal.

Reddis se na mě chvíli udiveně díval. „Vy jste vážně neviděl zprávy?“

„Ne.“

„Všechna letiště v zemi jsou teď zavřená. Nelétá se,“ vysvětlil. Podíval se stranou, jako by si ověřoval, že jsme sami, a tišším hlasem dodal: „Oni si myslí, že by mohlo jít o součást teroristického útoku. Velkého.“

Když jsme ode mě odjížděli, pročetl jsem si zprávy v telefonu, a zatímco se Reddis se zapnutým majákem řítil ulicemi, vyptával jsem se ho na podrobnosti. Nevěděl o moc víc než to, co bylo k vidění na stanicích CNN a Fox a ke čtení na twitteru: víc dohadů než faktů.

Obecně mi připadá dobré pár dnů počkat, než si udělám názor na nějakou dramatickou událost, protože prvních čtyřiadvacet hodin je obvykle plných nesmyslných spekulací ze strany reportérů, kterým zpravodajské stanice platí za to, aby krmili éter nepodloženými postřehy, zatímco internet zahltí lidé, kteří raději nejdřív mluví a teprve pak přemýšlejí.

Naše SUV mine přední část letadla a dojede na konec bloku, kde nás další šerifův zástupce mávnutím pustí za bezpečnostní bariéru a nasměruje nás na parkoviště u základní školy.

Vystoupím s Reddisem z vozu a vydáme se do útrob Základní školy druhého stupně Eagle Bluff. Chodby jsou plné policistů, federálních agentů a členů všemožných dalších pohotovostních jednotek, jaké by se daly na místě podobné katastrofy čekat. Ze tříd se stala miniaturní řídicí střediska, odkud určení pracovníci řeší nejrůznější přidružené problémy, jaké taková událost obvykle vyvolá. Kromě hlavní věci, tedy zjišťování, co se vlastně stalo, musí někdo rozhodnout, kam umístit přeživší nebo jak je dostat domů. Zaslechnu, jak nějaká žena mobilem zjišťuje v hotelu, kolik mají volných pokojů. Další člověk trpělivě mluví s nějakým místním obyvatelem, který na něj do telefonu huláká a dožaduje se, aby ho pustili domů. Podle štěkotu ze školní jídelny poznám, že čtyřnohé pasažéry z nákladového prostoru už vyprostili.

„Tudy,“ řekne Reddis a nasměruje mě ke dveřím, které hlídají dva rezervisté pozemních složek Národní gardy, ozbrojení puškami M4. „Tohle je doktor Cray.“

Vejdeme do tělocvičny, kde u tuctu porůznu rozmístěných stolků sedí lidé s notebooky. Všimnu si bund s nápisy FBI, MVB, ATF a několika dalšími trojpísmennými zkratkami. Reddis mě zavede k ženě v bundě MVB.

Má tmavé kudrnaté vlasy stažené do praktického culíku. Je opálená tak dotmava, že jí to nejspíš přidává pár let, a nechtěl bych, aby se ten její urputný výraz obrátil proti mně v hněvu. Ačkoli jsme v místnosti po zuby ozbrojených mužů plných testosteronu, něco mi říká, že alfa je tu ona.

„Cray?“ přeptá se, když zvedne zrak od notebooku.

„Lowellová?“ opáčím.

Úsečně přikývne. Vsadil bych cokoli, že má armádní výcvik, stejně jako Jillian. „Před hodinou a dvaceti minutami explodovaly letadlu společnosti West Air při letu 8891 z Austinu dvě minuty po startu dva z motorů. Předpokládáme, že střepina prvního motoru poškodila druhý, takže bylo nezbytné nouzově přistát. Pilotovi se podařilo dostat stroj na zem v přírodní rezervaci tady za námi a cestující i posádka utrpěli při tom manévru jen drobná zranění. Z bezpečnostních důvodů jsme dočasně zakázali všechny lety nad územím Spojených států.“

„Protože si myslíte, že by mohlo jít o terorismus?“ zeptám se.

„Já si nemyslím nic. Držím se protokolů a toho, co mi řeknou šéfové. Právě teď je zajímá, jestli je bezpečné obnovit letový provoz.“

„A na to se ptáte mě?“

„Vás a zhruba dalších pěti lidí tady, stejně jako našich expertů v D. C. Když jsme hledali člověka v nejbližším okolí, který má vládní prověrky a nezbytné zkušenosti, z počítače vypadlo vaše jméno.“

„Jsem biolog…“

„Komputační biolog a člověk, který dopadl Medvědího zabijáka a Johna Christiana a pomohl zabránit pokusu o sabotáž vakcíny určené pro ministerstvo obrany. Také jste spolupracoval s protiteroristickými jednotkami. Myslím, že se shodneme na tom, že úředníci mají jenom omezené vědomosti?“

„No dobrá. Co ještě víme?“

„Pojďte se mnou.“ Lowellová rychle přejde k části tělocvičny oddělené umělohmotnou plachtou upevněnou na volejbalové síti. Skupina forenzních techniků v ochranných oděvech a s obličejovými štíty se tam sklání nad něčím na stole.

Lowellová mi podá latexové rukavice a štít. „Pusťte pana doktora, ať se taky podívá.“

Technik s fotoaparátem ustoupí a já spatřím pokroucený předmět, který trochu připomíná pavouka. Má asi metrové rozpětí a trčí z něj zdeformované výztuže.

„Jaká otázka vám přijde na mysl jako první, pane doktore?“

V duchu se vrátím k vybuchlému motoru. „Jak tenhle dron explozi přežil?“

„Přesně tak,“ řekne muž s šedivou bradkou, který se na nás dívá z druhé strany stolu.

„Tohle je doktor Rossman, bývalý zaměstnanec NASA,“ představí ho Lowellová. „Je to další z mozků, které počítač doporučil.“

„Podívejte se důkladněji,“ vybídne mě Rossman.

Kleknu si, abych měl lepší výhled. Trup dronu je kovový. „Ocel?“

Rossman přikývne. „Ano. Těžší než hliník nebo uhlíkové vlákno, ale dokáže napáchat větší škody.“

„Myslíte, že to byl záměr?“ zeptám se.

„Kdybych měl hádat, tak bych řekl, že je to čínské nebo ruské výroby.“

„Co vás k tomu vede?“

„Není to tak složité jako naše technologie. Ale přesto účinné.“

„Ale proč Rusové nebo Číňani? Proč ne amatér?“

Nechápavě se na mě podívá. „Proč by si někdo dával tu práci a nechával to stavět na zakázku? Bylo by mnohem jednodušší koupit si přes internet hotovou věc, co dokáže napáchat stejnou škodu.“

Mrknu po Lowellové, abych si ověřil, jestli si všimla, že Rossman během deseti vteřin změnil názor na to, jakou škodu dokáže způsobit běžně prodávaný dron.

„Co přesně jste v NASA dělal?“ zeptám se.

„Pohony a motory,“ odpoví.

Fajn, jeho přítomnost tady dává větší smysl než ta moje.

„Podobně stavěné drony jsme vídali v Sýrii a v Jemenu,“ ozve se žena po mé pravici. „Některé byly vyrobené podomácku. Jiné čínské.“ Obrátí se ke mně a natáhne ruku. „Kapitánka Sarah McCallumová, vojenské letectvo, ve výslužbě.“ Je vysoká, tmavé vlasy má ostříhané nakrátko a vystupuje stejně rázně jako Lowellová.

„Dobrá,“ řekne Lowellová, „když vás tady teď máme všechny, jaký je verdikt? Jednorázová událost, nebo součást nějakého většího ďábelského plánu? Tlačí na nás, abychom povolili provoz. Co říkáte?“

„No,“ ozve se Rossman, ale já mu skočím do řeči.

„Sklapněte.“

Sekne po mně nahněvaným pohledem.

Zvednu ruku. „Počkejte. Lowellová, než některý z nás plácne nějakou pitomost, co přesně je účelem tohohle malého mozkového trustu?“

Netrpělivě se na mě podívá. „MVB chce, aby se k tomu vyjádřili odborníci zvenčí. V minulosti nás kritizovali za to, že dostatečně nespoléháme na jiné expertní názory. Jste sbor poradců.“

„Já jsem tady čtvrt hodiny.“ Podívám se na ostatní. „Strávil tu někdo z vás víc než dvacet minut? Pověděli vám ještě něco dalšího?“

Rossman i McCallumová zavrtí hlavou.

Lowellová po mně naštvaně střelí pohledem. „Tohle je skutečný svět, pane doktore – země je ochromená. Právě času se nám momentálně celkem nedostává.“

„To je možná pravda, ale připadá mi, že jste si nás vybrali jako obětního beránka. Vážně pochybuju, že by MVB čekalo na naši radu. Vaši šéfové prostě jen chtějí, aby vina padla i na někoho jiného, pokud dojde k dalšímu útoku.“

„Co to říká?“ zeptá se Rossman.

„Že je to bouda,“ odpoví McCallumová. „Když jim řekneme, ať obnoví provoz, a spadne další letadlo, tak to hodí na nás, aspoň částečně.“

„Nebo přesněji řečeno, pokud dojdeme ke stejnému závěru jako její šéfové, pak vinu hodí na nás, jestli se ukáže, že to byl špatný nápad.“

Lowellová udělá obličej. „Není to tak těžké. Slibuju, že to vezmu na sebe. Fajn. Vyjadřuje se k tomu spousta dalších lidí. Nejste až tak důležití.“

„Tak to se mi ulevilo,“ utrousím. Všimnu si, že na jednom stolku stranou je rozložená mapa. Poodejdu od Lowellové a ostatních, abych se na ni podíval.

Od letiště se táhne červená čára a pak dělá široký oblouk k bodu, kde letadlo přistálo. Místo na letové trase, kde do motoru podle výpočtů narazil dron, je označené křížkem.

Ta rezervace je na letové trase prakticky jediná neobydlená oblast. Tohle mohlo dopadnout opravdu hodně špatně.

Rossman ke mně přistoupí. Ukáže na čtvrť kousek od místa dopadu. „Kdyby spadlo tady, vyšlo by to pěkně draho. Některé z těch baráků stojí několik milionů dolarů.“

Osobně bych si dělal větší starosti o chudší oblast s větší hustotou obyvatel, ale nechám si to pro sebe.

„Jaký je letový dosah takového dronu?“ zeptám se Rossmana.

„S průměrnou baterií? Možná tak dvacet mil. Ale s tou těžší konstrukcí? Řekl bych spíš deset.“

McCallumová se za námi přijde podívat. Nezeptám se Lowellové na svolení, popadnu kružítko a udělám kolem bodu nárazu na mapě desetimílový kruh.

„Na tom už naši lidé pracují,“ upozorní Lowellová. „Potřebujeme jenom odpověď. Lítat, nebo nelítat?“

„Ve vědě se nerozhoduje hlasováním jako v SuperStar.“

„Myslím, že se doopravdy snaží rozhodnout, jestli nezvýšit stupeň ohrožení terorismem,“ řekne McCallumová tlumeným hlasem.

„A na to se ptají nás?“ opáčí Rossman.

„Doopravdy ne. Je to jenom formalita,“ odpovím.

Lowellová se opře pěstmi o stůl a zavrčí: „Nemám vás teda radši poslat všechny domů?“

„Mám protinabídku. Co kdybychom se to pokusili vyřešit?“

Překříží ruce na hrudi a nevěřícně se na mě podívá. „Slyšela jsem, že jste arogantní hajzlík, ale neměla jsem tušení, jak moc.“ Máchne paží k plné tělocvičně. „Co si myslíte, že tihle lidé dělají?“

„Drží se protokolů a příkazů svých šéfů. Stejně jako vy.“ Mrknu na hodinky a pak uslyším, jak moje ústa říkají něco, co skoro jistě představuje pro můj mozek nečekané překvapení.

„Dejte mi hodinu. Spolupracujte se mnou a já vám slibuju, že do hodiny seženu nejslibnější vodítko.“

„Jak?“

„To se právě chystáme zjistit.“ Pokrčím rameny. „Znáte mě – znáte moji pověst. Vážně byste si proti mně vsadila?“

Zavrtí hlavou. „Dejte mi minutu, abych to probrala s nadřízenými.“

Lowellová popojde stranou a vytáhne telefon. McCallumová, která to celé sledovala s jistým pobavením, se zeptá: „Máte vážně nějakou představu, co dělat?“

„Ani tu nejmenší.“

Což je pravda. Ale každopádně se příští hodinu můžu přestat zaobírat úkolem, na který jsem se soustředil, když mi na dveře zaklepal zástupce Reddis.

Vážně jsem promýšlel způsoby, jak se zabít.

KAPITOLA 3

Stupeň ohrožení

Dívám se na tři displeje notebooků, zatímco technik připojuje počítač k projektoru zabudovanému v tělocvičně. Na jednom monitoru je dron, druhý ukazuje poškození motoru a třetí letovou dráhu.

„No?“ řekne Lowellová.

„Jsou to teprve čtyři minuty,“ odpovím. „Přemýšlím.“

„Takhle to obvykle funguje?“

„Obvykle nebývá nic obvyklého Možná až na pár mrtvol.“

McCallumová ukáže na dron. „Tak tohle bude nejspíš vaše mrtvola.“

Ukážu na letadlo. „Technicky vzato je mrtvola tohle. Dron je zbraň. V biologii by to byl patogen. Ale nevím – analogie můžou být zavádějící.“ Kývnu k té mapě. „Důležitá je pro mě časová osa. Dron, letadlo a osoba či osoby, které je ovládaly, ti všichni mají vlastní trajektorie. Víme, kde skončil dron a kde letadlo. Otázkou je, kde jsou ti lidé?“

„Nebo odkud se ten dron vzal?“ připomene McCallumová.

„Na radaru není nic,“ řekne Lowellová. „Letěl příliš nízko a byl moc malý.“

„Co očití svědkové?“ zeptám se.

„Nula. Pro případné svědky máme telefonní číslo a mailovou adresu. Naši lidé ta hlášení právě zpracovávají.“

„Kolik jich zhruba je?“

„V tuhle chvíli několik tisíc tipů. Kdykoli zveřejníme kontaktní údaje v nějakém větším městě, prakticky okamžitě se objeví několik stovek hlášení.“

„A vy je dokážete tak rychle zpracovat?“

Lowellová se na mě tupě podívá. „Cože? Ne. To může zabrat týdny. Máme lidi, kteří je přepisují, a potom je procházejí agenti.“

Šokovaně se po ní ohlédnu. „Počkejte. Chcete říct, že by zrovna teď mohl někdo zavolat, oznámit ‚to jsem byl já‘, a vy byste to zjistili až za pár týdnů?“

„Ne. Nebuďte směšný. Pokud by se ke kontaktní osobě dostala taková informace, urychlili bychom to a už by to zkoumalo několik tuctů agentů.“

„Ale pokud by ta informace přišla obvyklým způsobem, zabralo by to týdny, nebo by se to vůbec neprověřilo, pokud by to nikdo nebral vážně,“ namítnu.

„Máte snad nějaké lepší řešení?“

„Jo, můžete hned teď zavolat tomu člověku, který spravuje mailový účet, a požádat ho, ať hledá klíčové slovo ‚bzučení‘.“

„Jo, to bych mohla, ale moc by to nepomohlo. Už jsme hledali hlášení, že lidé slyšeli letět dron.“

„No a?“ zeptá se McCallumová.

„Lidé nedokážou poznat rozdíl mezi elektrickým vyžínačem a hexakoptérou. Máme nejrůznější zprávy s časovými údaji, které si protiřečí.“ Mávne rukou k plátnu. „Můžete si vybrat.“

„A očití svědci?“ zeptám se.

„I jejich výpovědi si protiřečí, nic konkrétního nemáme. Naši lidé se vyptávají po okolí. A taky stahujeme záznamy ze všech pouličních kamer, ke kterým se dokážeme dostat.“

„Lowellová, pojďte se podívat,“ zavolá jiný agent MVB od laptopu.

Jdeme za ní a nakukujeme jí přes rameno. Na obrazovce je kus černého kovu ležící na zemi.

„Tohle FBI právě našla poblíž místa dopadu. Náš člověk z Federální letecké správy říká, že je to nejspíš z toho dronu.“

Do kovu jsou vyrytá písmena VTXI.

„Co je to, latina?“ zeptá se Rossman.

„Nejspíš akronym,“ odpoví Lowellová. „Našli jsme už o tom něco?“

„Kdyby tam bylo malé i, šlo by o luxusní model cadillaku. Ale jiné výrobní značky jsme neobjevili. Ten termín nepoužívá žádná známá teroristická skupina,“ řekne agent.

„Dobrá, tohle vypadá jako vzkaz. Ještě něco o tom dronu?“ zeptá se Lowellová.

„Součástky byly podle všeho vyřezané laserem. O elektronice jsme zatím nic nezjistili. Patrně jde o standardní radiopřijímač a nic se z toho nedovíme. Nenarazili jsme na žádné exotické materiály. Forenzní technici hledají otisky prstů a DNA, ačkoli ten výbuch je nejspíš víceméně zlikvidoval. Naši vojenští experti soudí, že část, kterou máme, se dochovala, protože se dron při nárazu rozlomil vejpůl a exploze ho odmrštila.“

Lowellová se podívá na hodinky a pak na mě. „Uběhlo čtrnáct minut, Crayi. Co máte?“

„Myslím, že přehlížíte zatím nejdůležitější důkaz.“

„Vážně? A co by to mělo být?“

Vrátím se k mapě na stole. „Řekla jste, že máte řadu svědků, kteří hlásili přelet dronu?“

„Ano. Ale hlásili to ve stejnou dobu na různých místech a víme, že v některých případech šlo o sekačky na trávu. Je sobota,“ vysvětlí. „Hodně lidí seká trávu.“

„Když máte krevní test s příliš mnoha falešně pozitivními výsledky, nevyhodíte ty krevní vzorky. Zpřesníte testování. Tady máte příliš mnoho lidí, kteří říkají, že slyšeli letět dron. To ale neznamená, že ho někteří z nich opravdu neslyšeli.“

„Já chápu, jak funguje statistika, pane doktore. Pouštíme svědkům nahrávky dronů a ptáme se jich, jestli jsou ty zvuky podobné.“

„Odkud?“

„Co odkud?“ opáčí.

„Kde berete ty zvuky dronů?“

Lowellová zavolá na holohlavého agenta opodál: „Addisone, můžeš pustit tady doktoru Crayovi zvuk toho dronu?“

Addison připojí svůj počítač k projektoru a přepne zvuk. „Je to z klipu na YouTube,“ vysvětlí těsně předtím, než tělocvičnu zaplní pronikavé bzučení.

Dá se rozeznat typický zvuk dronu a svist větru. Podívám se na McCallumovou. Uvědomí si stejný problém jako já a zavrtí hlavou.

„Co je?“ zeptá se Lowellová.

„To je kvadrokoptéra,“ vysvětlí letecká důstojnice ve výslužbě. „Ta věc na stole byla hexakoptéra. Šest motorů, ne čtyři.“

„A co?“ zeptá se Addison.

„Hexakoptéra zní mnohem víc jako sekačka na trávu než jako vysavač listí,“ vysvětlí McCallumová. „Možná to neznamená nic, a možná všechno.“ Obrátí se ke mně. „Nejsem si jistá, jak moc je to důležité, pane doktore. Lidé jsou tak jako tak nespolehliví.“

Něco na tom je. S pohledem upřeným na mapu zavrtím hlavou. „Stejně v tom zůstává příliš mnoho nejistoty.“

„Já vám nebudu vyčítat, že jste nedodržel slib, Crayi,“ řekne Lowellová.

„Ještě jsem neskončil,“ odseknu. „Můžu si půjčit notebook?“

Addison odpojí ten svůj a podá mi ho. Sednu si ke stolku a vytáhnu si 3-D letecký pohled na čtvrť, kde letadlo nouzově přistálo. Z pohledu pilota naviguju k místu nárazu.

Domy a stromy vypadají jako rozmazané animované obrázky, když postupuju kolem nich. Zaměřím pohled směrem, kterým letadlo mířilo a odkud nejspíš přisvištěl dron, aby se čelně srazil s motorem.

„Vyšší úhel,“ řekne mi McCallumová přes rameno.

„Cože?“

„Letadlo by při vzletu mířilo víc vzhůru,“ vysvětlí.

Upravím pohled tak, že se už nedívám na zem.

„Hm, ten dron musel přiletět z docela velké výšky,“ podotkne.

„Jaký je u těch hraček strop, pokud jde o výšku?“

„Dokážou se dostat celkem vysoko. Ale musel by nejdřív nabrat rychlost a pak přesně zamířit. Složitá věc…“

Dojde jí to ve stejnou chvíli jako mně. „Hej, Lowellová, neobjevila se nějaká hlášení, že by piloty při startu z tohohle letiště zasahovaly lasery?“

„Prověřím to,“ zavolá Addison.

Nakloním obrázek dolů a zkoumám okolí. Kdybych chtěl tímhle způsobem sundat letadlo, udělal bych dvě věci: Zaprvé bych dron vybavil laserovým zaměřovačem, abych věděl, do čeho se chystám narazit. Zadruhé bych zamaskoval, odkud ho navádím.

„Můžu se na něco podívat?“ McCallumová nakloní perspektivu zase dolů a pak s tím světem pootočí, aby viděla, co je přímo za letovou dráhou. „Možná by se dal někdo, kdo viděl něco podezřelého, najít tady?“

„Možná,“ odpovím. „Můžeme se vrátit k bodu dopadu?“

„Jistě.“ Otočí obraz zpátky tam, kam mířil. „Škoda že nemáme pro drony detektor výstřelů.“

Mluví o systému nasazovaném v nebezpečných čtvrtích velkoměst a ve válečných zónách, který používá mikrofony k určení zdroje výstřelu. V městském prostředí se spoustou ozvěn může být téměř nemožné triangulovat zdroj zvuku bez pomoci počítače.

Zaostřím na čtvrť, která byla téměř nepochybně v letové dráze dronu. Je plná hezkých rodinných domů s velkými, prostornými dvorky.

Jsem si jistý, že bychom mohli dál procházet okolí, dokud nenasbíráme dost datových bodů, abychom dokázali přibližně určit výchozí bod, ale to by mohlo trvat týdny a stejně by nám to dalo jen nepřesnou odpověď na otázku, kdo za tím stojí.

Škoda že nemáme detektor výstřelů.

Ale počkat.

Možná ho máme. Svým způsobem.

„Musím si zavolat.“

KAPITOLA 4

Triangulace

Udělal jsem spoustu špatných věcí. Poprvé jsem překročil hranici, když jsem se tehdy v Montaně vloupal do sanitky, abych prohlédl Chelseainu mrtvolu. A pak došlo na nezákonná vniknutí… spoustu nezákonných vniknutí. Nasadil jsem špehovací kamerky na soukromý majetek, vloupával se na cizí pozemky a bez oprávnění vstupoval do budov. Kradl jsem důkazy. Dokonce jsem vytvořil vlastní bakteriální agenty, abych mohl stopovat lidi – což byl čin, který by se dal považovat za výrobu biologických zbraní. Chladnokrevně jsem zabil člověka a přesvědčil všechny, že šlo o sebeobranu. Byl to sériový zabiják, takže to nikdo moc pečlivě nezkoumal. Zohavoval jsem mrtvoly a naváděl vyšetřovatele do slepých uliček, za což bych mohl jít do federální věznice.

S těmi věcmi dokážu žít, protože kdybych nic neudělal, tížilo by mi to svědomí mnohem víc. Takových věcí se dopouštím, protože kdybych je nedělal, umírali by lidé. Argumenty člověka, který bere zákon do vlastních rukou.

Dřív jsem o většině toho, co jsem udělal, říkal Jillian. Po Butcher Creeku jsem přestal. Na to se snažím nemyslet.

A rozhodně jsem jí nepověděl o Mycroftovi. Je pět mil odsud, a jestli mě dneska něco dostane do kriminálu, tak to bude on.

Mycroft se skládá z tisíců řádků pythonovského kódu, který běží na několika serverech v malé kanceláři, kterou si pronajímám v průmyslovém areálu deset minut jízdy od domova. Mycroft bez přestání porušuje zákony této a víceméně jakékoli další země, ačkoli nedělá nic, co by vám už dávno neprováděly vládní agentury jako NSA, NRO, DIA a řada dalších.

Mám podezření, že v Číně a v Rusku existují stovky variací Mycrofta. A jsem si celkem jistý, že nebudu jediný civilista, který má něco, jako je Mycroft.

Mycroft začal jako projekt, který měl posbírat všechny veřejně dostupné snímky tváří a sestavit z nich moji vlastní databázi na rozpoznávání obličejů. A pak jsem se jednoho dne dočetl o databázi DNA, která zůstala nechráněná. Kolik dalších má takhle mizerná bezpečnostní opatření? napadlo mě. Trvalo jen pár hodin, než jsem objevil možnosti průniku. A pak jsem si vytipoval několik tuctů cílů, na nichž bych to mohl vyzkoušet.

Než jsem skripty spustil, chvilku jsem váhal. Svoje stopy jsem pečlivě zamaskoval. Všechno poběží ze vzdálených serverů, které mi nepatří, a data uložená v Mycroftovi budou důkladně zašifrovaná.

Můj prst se vznášel nad tlačítkem, které mělo spustit Mycrofta, a rozhodoval jsem se déle než tehdy, kdy jsem poprvé připravil jiného člověka o život.

Říkal jsem si, že nenaruším ničí soukromí, pokud ty informace nikdy nebudu potřebovat využít. A jestli je použiju, bude to k záchraně životů.

A tak jsem začal krást informace o DNA. Pokud čtete zprávy, víte, že takové informace jsou v dnešní době mimořádně cenné. Jestliže je DNA bratra, nebo dokonce třeba jen bratrance nějakého podezřelého ve veřejné databázi, pak policisté vědí, na který rodokmen by se měli podívat. Některé hodně mediálně známé případy se podařilo vyřešit právě takto a dá se doufat, že to pomůže v tisícovkách dalších.

Proč bych toho neměl využít?

Nezastavil jsem se však u krádeží informací o DNA. Obličeje už byly tak dost zlé, nelegální proniknutí k údajům o DNA ještě horší, ale tím, co jsem udělal pak, jsem překročil všechny meze.

Přečetl jsem si jiný článek, tentokrát o tom, že bezpečnostní kamera jisté firmy měla zranitelné místo, které umožnilo, aby se k záběrům dostal kdokoli. Což znamenalo, že pokud jste si nějakou z těch kamer nainstalovali do obýváku, aby zachytila případné lupiče, zatímco spíte, někdo jiný mohl také sledovat, jak se s partnerkou muchlujete na gauči, když děti nejsou doma.

Nejdřív mě napadlo, že by Mycroft mohl sbírat všechny kamerové záznamy, které najde. Kdo ví, jestli by se za pomoci takových dat nedal dopadnout příští Medvědí zabiják nebo Hračkář?

A pak jsem dostal nápad… Co když existuje ještě jiný způsob, jak se k těm datům dostat? Nebyl jsem si jistý, jestli se mi chce skladovat miliony hodin záznamů z bezpečnostních kamer – zejména pokud to už dělá někdo jiný.

Zajišťování bezpečnosti je těžká práce. A čím složitější je váš systém, tím těžší to je – dokonce i pro špiony.

Koupil jsem několik různých typů bezpečnostních kamer a udělal jsem pokus: spustil jsem je všechny buď s továrním nastavením hesla, nebo s těmi nejběžnějšími hesly. Chcete zkusit hádat, do kolika z těch osmi bezpečnostních kamer se během prvních osmi hodin někdo zvenčí dostal?

Do všech.

Většina z toho byly patrně pouze pokusy najít zranitelné místo, aby se dal instalovat software na těžení bitcoinů nebo jiný malware, přičemž ty programy nedokázaly rozeznat wi-fi kameru od linuxového serveru. Ve dvou případech se ale zdálo, že cizí programy nedělají vůbec nic… dokud mi nedošlo, že dělají něco obzvlášť zákeřného – přepisují firmware. Kamery se chovaly přesně tak, jak měly, pouze jeden ze sta datových balíků posílaly ze serveru kamerové firmy na jiné místo.

Abych to zkrátil, někomu se podařilo kamery hacknout. Když jsem sledoval stopu, objevil jsem na druhém konci server. Když jsem vyhledal IP adresu své vlastní kamery jako název souboru, našel jsem složku plnou videozáznamů z mé kamery od chvíle, kdy byla napadena. Když jsem hledal názvy souborů podle směrovacího čísla, objevil jsem adresář obsahující tisíce složek a neuvěřitelné množství materiálu využitelného k vydírání. Někdo si budoval rozsáhlou databázi záznamů z wi-fi kamer. A když jsem se pokusil spočítat, kolik by skladování všech těch dat mohlo asi tak stát, uvědomil jsem si, že to dělá buď vláda, nebo mimořádně zámožný člověk.

Moje dilema spočívalo v tom, že ačkoli by to pro mě mohlo být nesmírně užitečné, z hlediska narušování soukromí šlo o noční můru. Bylo by dost zlé, kdyby to prováděla naše vlastní vláda, ale ještě horší, jestli za tím stojí Číňani. Množství osobních materiálů citlivých na vydírání, které jsem zahlédl, když jsem jenom náhodně procházel IP adresy domácích bezpečnostních kamer, bylo ohromující. Už nikdy nebudu chodit po bytě nahý, když Jillian nebude doma.

Ačkoli bylo lákavé prostudovat, co jsem našel, rozsah té operace byl tak obrovský, že se nedal ignorovat. Musel jsem to nahlásit.

Jako nezávislý smluvní zaměstnanec vlády mám telefonní číslo na oddělení ministerstva obrany, které bych měl kontaktovat, pokud pojmu podezření, že došlo k narušení počítačového systému v naší laboratoři. Dispečerka mě spojila se šéfem operačního centra bezpečnostních sítí. Vysvětlil jsem mu problém a on mi dal jiný telefon, kam mám zavolat.

„Pane doktore?“ řekla ta osoba na druhém konci. „Vyrozuměl jsem, že jste zaznamenal možné napadení dat laboratorní kamery?“

Tohle jsem dispečerce neříkal. „Ne tak úplně.“ Vysvětlil jsem sérii událostí, ale nezmínil jsem se, proč jsem to původně začal zkoumat.

„A vy říkáte, že se do těch složek dostanete bez hesla? Ale není to kamera ve vašem zařízení?“

„Ehm, správně.“

„Dobrá, podíváme se na to.“

Viděl jsem v životě hodně znepokojivých věcí, ale to, co se stalo pak, patřilo k těm nejznepokojivějším.

Do deseti minut byly ty soubory pryč. Všechny.

To mi prozradilo, na čí straně lidé sbírající ta data jsou.

A taky mi to prozradilo, koho mám kontaktovat, pokud to bude situace vyžadovat.

A právě teď to situace vyžadovala.

* * *

„Haló?“ řekne známý hlas.

„Jsem na místě, kde se v Austinu zřítilo to letadlo,“ oznámím.

„Rozumím.“

„Potřebuju bod vzletu hexakoptéry,“ vysvětlím.

„Ten bychom taky rádi měli. Malé věci bývají těžko vidět,“ odpoví neurčitě.

„Ano. Ale někdy bývají snadno slyšet.“

Chvilka ticha, než odpoví: „Dobrá, podíváme se na to.“

Cvak.

„Máte na ten svůj zázrak patnáct minut,“ křikne na mě Lowellová přes tělocvičnu.

O devět minut později jí zazvoní telefon.

„Vypadá to, že jste prohrál, Crayi. Právě mi volali z ministerstva obrany. Prý zachytili akustickou anomálii, která by mohla být místem vzletu toho dronu.“

„Co je to k čertu akustická anomálie?“ zeptá se McCallumová.

Potlačím smích. Je mi jedno, jak tomu chtějí říkat. A je vlastně lepší, že mi můj tajný přítel nesdělil tu informaci přímo. To by vyvolalo příliš mnoho otázek. Unesu veškeré opovržení, jímž se mě Lowellová chystá zahrnout.

McCallumová, Rossman i já ustoupíme stranou, zatímco se nejrůznější agentury hrnou ke svým počítačům a štěkají na sebe informace v honbě za novou stopou.

Addison, který mi předtím půjčil počítač, zesílí zvuk na své vysílačce, takže všichni slyšíme, jak se polní velitel týmu FBI blíží k místu, odkud byl dron zřejmě vyslán.

„Vidíme tu mýtinu,“ řekne do vysílačky. „Dokonalé místo na start. Míří tam dva agenti.“

„Máme záznam z dopravní kamery z nedaleké křižovatky zhruba dvě minuty po srážce. Modré SUV,“ oznámí nějaký agent FBI.

„Značka?“ zeptá se Lowellová.

„Zřetelná. Posílám adresu majitele zásahové jednotce a polním týmům.“

„Našli jsme nějaké dráty a inbus,“ oznámí velitel z mýtiny. „Čerstvé stopy po pneumatikách.“

„Stejná značka, jakou má vozidlo z dopravní kamery,“ doplní Addison.

O několik minut později velitel zásahové jednotky zavolá, že jsou u domu majitele toho SUV. „Jdeme dovnitř.“

Když jednotka vráží do domu, dolehne k nám, jak někdo křičí: „Policie!“ a žádá všechny, ať si lehnou na zem.

Za pár minut velitel do vysílačky oznámí. „Čisto. Podezřelí zajištěni. Běloch mužského pohlaví jménem Brad Yullen, šestnáct let. Hispánec mužského pohlaví jménem Kevin Ortiz, patnáct let.“

Vyměníme si s McCallumovou pohled. Poznám, že si myslí totéž co já.

„Děcka?“ podiví se Rossman. „Jenom dvě děcka?“

„Byl byste radši, kdyby to byl Islámský stát?“ zeptá se Lowellová.

„Nejsem si jistá, v jakém světě bych chtěla žít,“ odpoví McCallumová. „V tom, kde mezinárodní teroristické skupiny zase útočí na letadla, nebo v tom, kde dva puberťáci dokážou něco takového s pár krámy, které si koupili na eBayi.“

„Nikdo neříká, že to nejsou teroristi,“ opáčí Lowellová. „Požádám zástupce, ať vás odvezou domů. Děkuju za veškerou pomoc, ačkoli nakonec nebyla třeba.“

Jenom přikývnu a zamířím k východu.

McCallumová mě doběhne. „Komu jste to volal?“

„Na tom nezáleží.“

Ohlédne se po tělocvičně. „Jasně. Hádám, že nestojíte o pozornost.“

„Řekněme, že jsem si jí užil dost.“

Když přijde Jillian domů, už zase sedím v pracovně. „Díval ses na zprávy o tom zříceném letadle?“ zeptá se, sotva vejde do místnosti.

„Trochu,“ odpovím.

KAPITOLA 5

Žádná hračka

Je skoro trapné, že musí spadnout dopravní letadlo, v němž mohlo zahynout šest set lidí, aby mě to probralo z všeobecné skleslosti. Správný výraz je možná z chorobné skleslosti. A trapné taky nebude úplně vhodné slovo. Protože to, čím trpím, je těžká deprese. A přístroj magnetické rezonance na konci nemocniční chodby nemá léčit mou depresi; je to spíš pohled na hodinky, který mi možná prozradí a možná neprozradí, kolik mi zbývá času. Nicméně na rozdíl od jiných pacientů, kteří čekají na výsledky magnetické rezonance, se tady nedozvím, kolik mi zbývá času na život. Ale ten přístroj by mi mohl prozradit, kolik mám času, než někoho zabiju.

Před sedmi měsíci mě požádali, abych prověřil případ zahrnující forenzního technika, kterému přeskočilo a zabil několik svých kolegů na místě činu, kam jsem FBI přivedl já.

Našel jsem zvráceného zločince vytvářejícího virus, který z lidí prakticky dělal vraždící šílence – představa, kvůli níž by vás z akademických kruhů vyhnali s posměchem, tedy předtím než začali vědci dávat do souvislosti patogeny a duševní poruchy, od patologického hromadění věcí po plně rozvinutou schizofrenii.

Vzhledem k času, který jsem strávil v bezvědomí připoutaný na invalidní vozík na zadní verandě toho šílence, a vzhledem k malému dárku na rozloučenou od někdejšího šéfa mé laboratoře, který mohl, ale nemusel obsahovat takzvaný virus Hyde, jsem začal pochybovat o vlastní příčetnosti a přemýšlet, jestli se tenounká vrstvička nervů, která mě dělí od vražedného šílenství, zvolna nerozpadá, rozežíraná proteiny vytvářenými virem.

Samozřejmě, jestli jste se nakazili, poznáte až ve chvíli, kdy dá patogen o sobě vědět. A právě teď je jediný bezpečný způsob, jak to poznat, pohled na část mozku, kterou virus ovlivňuje.

Myslíme, že jsme našli všechny doktorovy oběti, ale jistí si být nemůžeme. Nemáme tušení, zda virus, který ten člověk vytvořil, může zůstat navždy nečinný, nebo jestli prostě u některých lidí trvá déle, než se příznaky projeví.

Svoje podezření si nechávám pro sebe, protože na tohle stejně není léčba a lidé, kteří na ní pracují, nejsou tak motivovaní jako moje maličkost. Proto si taky dávám každý týden udělat v jiné nemocnici pod jiným jménem magnetickou rezonanci mozku.

Dělám to potají, protože nechci, aby lidé, kteří financují moji pěknou vládní laboratoř, usoudili, že se ze mě co nevidět stane vraždící psychopat; už tak o mně nemají valné mínění. Bůh ví, co by si mysleli, kdyby věděli o všem, co jsem prováděl ve jménu vědy.

Dneska jsem si ten každotýdenní sken přijel nechat udělat do Merced Medical Clinic v Baton Rouge. Oficiálně jsem tam přiletěl kvůli přednášce na vyšší odborné zdravotní škole v rámci projektu Stipendium Juniper Parsonsové.

Ten projekt byl Jillianin nápad. Jednou jsme se bavili o zastoupení pohlaví v počítačových vědách a já otevřel svoji nevymáchanou hubu a řekl jsem, že fakt, že se na tyhle obory nehlásí dost žen, těžko můžeme dávat za vinu těm školám. Jillian opáčila, že kdyby mi na tom záleželo, snažil bych se povzbudit víc žen, aby se do takových studijních programů hlásily. Rychlé přetočení filmu – a máme tu dnešní den a další podobné, kdy mě můžete spatřit v různých školních třídách, jak přednáším o radostech datové vědy převážně ženskému publiku, podle mého osobního odhadu se zanedbatelnými výsledky.

Dobrou stránkou celé věci je, že o stipendium jako takové dostáváme stovky žádostí a Junipeřina máma pomáhá rozhodovat, které žadatelky dostanou tučný šek podepsaný doktorem Crayem, určený na pomoc s financováním studia. Kdyby nic jiného, jsem rád, že díky tomu může mít paní Parsonsová pocit, že její dcera nezemřela úplně nadarmo.

Juniper byla moje studentka a první vražda, kterou jsem kdy vyšetřoval. A také první vražda, v níž jsem vystupoval jako podezřelý. Šla v mých akademických šlépějích, což vedlo k tomu, že zkřížila cestu Joeu Vikovi, Medvědímu zabijákovi – prvnímu vrahovi, kterého jsem vypátral a druhému zabitému, z jehož vraždy jsem byl podezřelý. Žalobci mě odmítli obvinit a prohlásili, že šlo o sebeobranu. Což není tak úplně pravda. Ale to je mezi mnou a Jillian. Každý partnerský pár má svoje tajemství. Naše jsou trochu temnější. Ale to, s nímž se musím vypořádat nyní, je moc temné i na ni.

„Pan Gibson?“ zeptá se sestra ze dveří.

Vteřinu mi trvá, než se rozpomenu, že tohle jméno nyní používám já. „Zde,“ odpovím a zvednu se.

Odvede mě chodbičkou za plentu. „Prosím, odložte si všechny kovové předměty a oblékněte si andělíčka.“

Poslechnu ji a nechám si u sebe jenom flashku, které si nevšimne.

„Tohle je George. Bude vaším technikem během rezonance,“ oznámí sestra a pak odejde.

George je zhruba mého věku, blíží se čtyřicítce, má tmavé vlasy a huňaté obočí. „Dobrý den, pane Gibsone. Nenašel jsem vaši pacientskou kartu. Vyrozuměl jsem správně, že váš lékař v Austrálii chce, abyste během svého zdejšího pobytu podstoupil vyšetření?“

„Přesně tak. A prosím, nahrajte ten záznam sem,“ řeknu a podám mu flashku.

Zadívá se na ni, jako by to byla součást UFO. „Obvykle neposkytujeme pacientům výsledky… přímo.“

„Jak často vás o to žádají?“

„Není to součást našeho protokolu.“

„Už jsem zaplatil. Ověřte si to na účetním oddělení.“

„Ehm, já vám věřím. Dobrá. Ehm, žádné kovové předměty? Ten proces znáte?“

To si piš.

Upevní mi hlavu na správné místo a já se dívám na vnitřní kruh a snažím se myslet na pozitivní věci, a ne na to, co by se stalo, kdyby se v nebezpečné zóně poblíž magnetického pole ocitl kus kovu. Existuje spousta odstrašujících příběhů o pacientech a zdravotnících, kteří se ocitli mezi něčím kovovým a silným magnetickým polem toho přístroje.

„Viděla jsem svou smrt,“ zašeptám si pro sebe. Tohle řekla manželka Wilhelma Röntgena, když jí ukázal kostru její ruky, na úplně prvním rentgenovém snímku na světě. První rentgenový obraz vznikl o několik týdnů dřív, když se Röntgen náhodou postavil mezi zdroj rentgenových paprsků a fluorescentní plátno, a spatřil vlastní kosti jako přízračný stín.

Celé dějiny pokusů nahlédnout do lidského těla jsou plné hrůzostrašných příběhů, skoro jako by nás za naši zvědavost něco trestalo.

První vědci, kteří experimentovali s rentgenovými paprsky, začali postupně hlásit podivné popáleniny, holá místa na těle a léze, které se odmítaly hojit. Trvalo celá desetiletí, než někoho napadlo, že paprsek, který je tak silný, aby dokázal proniknout do lidského těla, by mohl napáchat i nějaké škody, pokud je mu tělo vystaveno příliš dlouho. V raných dobách nebylo neobvyklé, že se lidé vystavovali zdroji rentgenových paprsků i více než hodinu.

Naštěstí jsme se z toho poučili. Rentgenoví technici dnes stojí za olověným štítem a přístroje samotné používají citlivé digitální senzory, které vyžadují mnohem kratší časy expozice. A kdykoli je to možné a do cesty se nestaví kovové projektily, používáme také přístroje jako MRI.

Ačkoli teoreticky by moje opakované využívání MRI nemělo ničemu vadit, pokaždé když zaslechnu hlasité bušení pulzující magnetické spirály, začnu si dělat starosti ohledně softwaru, který přístroj řídí, nebo se strachovat, jestli náhodou technik nepoužil kovovou matici místo plastové. Právě takové drobnosti mě trápí.

Přístroj konečně ztichne, George mě z něj vysune jako bonbon z dávkovače a odpoutá mě z lůžka.

„Chvilku potrvá, než ty soubory převedu,“ upozorní mě. „Zatím se můžete obléct.“

Při oblékání přemýšlím o tom, co bych udělal, kdybych zjistil, že moje dorzolaterální prefrontální mozková kůra jeví známky poškození. Z jediného MRI snímku se to dá těžko poznat; proto si je nechávám dělat každý týden.

Používám metody zpracování signálu, abych zaznamenal změny v průběhu času a získal jasnější obrázek. Zatím je všechno v pořádku, ale virus Hyde někdy pracuje rychle. Pokud jde o bratry Paleovy, z jednoho už toho moc nezbývalo, když jsme mu konečně nechali udělat magnetickou rezonanci. A našemu nebohému technikovi FBI se mozek nejspíš rozpadl během několika dní předtím, než se vydal zabíjet.

Možná si lžu do kapsy, když si namlouvám, že patogen dokážu předběhnout, až se rozhodne, že mě promění ve vraždícího šílence.

Tak co bych udělal?

Utáhnu si pásek, sáhnu do kapsy a vylovím kovový kroužek, který nosím mezi drobnými mincemi. Zřejmě nějaké těsnění, našel jsem ho na parkovišti u své laboratoře toho dne, kdy jsem dostal potenciálně infekční vzkaz, velmi pravděpodobně od bývalého vedoucího své laboratoře, který měl na mě pifku.

Zatímco jsem seděl na obrubníku a přemýšlel, co budu dělat, pokud jsem se virem nakazil, zahlédl jsem ten kousek kovu, který se blýskal v horkém austinském slunci. A tehdy jsem připadl na první způsob, jak se zabít.

Než půjdu na magnetickou rezonanci, strčím si těsnění do pusy, aby mi vyrazilo v lebce díru.

Akorát… takhle by se to nestalo. V nejlepším případě by se ten kov zahřál a nepříjemně mě v puse tlačil. Možná by mi uvízl v dýchací trubici. Ale i tak, je to děravý kroužek. Pořád bych mohl dýchat. A až by zdravotníci objevili dospělého muže, který lape po dechu, protože má v dýchacích cestách kovový kroužek jako malé děcko, začali by se vyptávat.

Ale stejně si to těsnění nechávám, jako připomínku.

Jestli se k tomu rozhodneš, Theo, tak to nezvorej.

KAPITOLA 6

Temná strana

Stojím na pódiu v přednáškovém sále Vyšší zdravotní školy Lionel a chrlím svoje obvyklé kázání o komputační biologii a o velkém báječném světě strojového učení a neuronových sítí. Když se dostanu k části o internetových kurzech zdarma, pár posluchaček si webové stránky zapíše, ale většina z nich na mě jen civí a čeká, až začne diskuse. Ne proto, že by se v nich náhle probudil hluboký zájem o TensorFlow nebo o projekt Jupyter, ale protože se chtějí vyptávat na ty ostatní věci. Na ty temné.

Kdysi dávno jsem přednášel studentům ve vlastní třídě a debaty se zaobíraly sběrem dat, velikostí modelů, tenzory a dalšími otázkami, kterými obvykle uspávám Jillian. Ale kdykoli se nyní ocitnu ve třídě, chtějí studenti mluvit jen o věcech, které jsou důvodem, proč už nemůžu učit.

Tolik by mi to nevadilo, kdyby se otázky týkaly forenzních záležitostí, jenže to tak nebývá. Studenti se vyptávají na muže, které jsem dopadl. Chtějí mluvit o Joeu Vikovi a o těch ostatních, jako by probírali padouchy v marvelovském filmu. Pro ně to není o nic skutečnější.

Vím, že všichni máme svoji temnou stránku, tu část, kterou fascinují věci, jež by ji měly děsit. U některých z nás to je zvědavost – nutkání, které nás nutí se dívat, když projíždíme kolem autonehody a skupinky lidí stojících nad nehybným tělem. Je to důvod, proč někteří z nás čtou hned po probuzení zprávy. Nespěcháme, abychom se dověděli, že tsunami nesmetla ostrov v jižním Pacifiku. Kdybychom si přečetli, že zemětřesení nezabilo dva tisíce lidí v Turecku, nespustilo by nám to v mozku žádné dopaminové receptory. Když zprávy působí příliš normálně, přestaneme dávat pozor. Zato špatné zprávy nás chytí pod krkem – který ochotně natáhneme –, zejména pokud jde o zprávy, které působí blízce, ale ve skutečnosti se nás příliš nedotýkají.

Když si tři moji spolužáci ze střední vyrazili jednoho dne za školu a zemřeli při autonehodě, dalo se jasně poznat, které studenty to skutečně zasáhlo a které ne. Ti, kteří tu ztrátu cítili nejhlouběji, byli zamlklí; ti, kteří necítili nic, o tom nedokázali přestat mluvit. Vzpomínám si, jak jsem sledoval lidi, kteří ty kluky den předtím pomlouvali, jak slzí před kamerami lokální televizní stanice a vzlykají, jaká je to tragická ztráta, ale u oběda se už smějí se svými kamarády a šeptají morbidní vtípky. Část z toho má na svědomí pokřivená psychologie dospívajících – a část je prostě lidská povaha. Dopřáli si pocit blízkého setkání se smrtí, aniž se jich to skutečně dotklo.

Možná to vysvětluje, proč lidé milují příběhy o upírech nebo proč ženy píšou sériovým vrahům do vězení. Všem se nám zamlouvá pocit, že jsme se přiblížili ke smrti, ale doopravdy se jí nedotkli. Možná nás to může naučit něco málo o přežití, nebo nám náš mozek prostě namlouvá, že jsme jaksi vyhráli, když jsme neumřeli.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Temný vzorec.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.