Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Josie Silverová

Dva v srdci

Z anglického originálu The Two Lives of Lydia Bird
vydaného nakladatelstvím Penguin Books v roce 2020
přeložila Michaela Martinová

Jazyková redakce Michaela Šmejkalová
Sazba Eva Hradiláková
Formát ePub ŠTěpán Böhm Obálka Kristýna Sladká
Korektura Veronika Konvalinková
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 7833 publikaci.
První vydání, Praha 2020, 376 stran
Vytiskl CPI Moravia Books, s.r.o, Brněnská 1024, Pohořelice

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London
Text copyright THE TWO LIVES OF LYDIA BIRD © Josie Silver 2020
The author has asserted her moral rights
All rights reserved.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020
Translation © Michaela Martinová, 2020
Cover Illustration © karandaev, TijanaM, arinobocelli.gmail.com / Depositphoto.com

ISBN 978-80-271-1958-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-1957-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-1752-9 (print)

Pro moji sestru, která navždy zůstane mojí nejlepší přítelkyní.

Jaké štěstí, že se máme.

PROLOG

Okamžiky, které určují váš život, většinou přicházejí nečekaně. Někdy kolem vás proklouznou a vy si jich všimnete, až když je po všem, jestli vůbec. Poslední chvíle, kdy je vaše dítě ještě malé na to, abyste ho mohli nosit v náručí. Okamžik, kdy na sebe s někým neznámým mrknete a pak se z vás stanou nejlepší přátelé na celý život. Letní brigáda, na niž se z náhlého popudu přihlásíte a zůstanete tam pracovat dalších dvacet let. Takové věci mám na mysli. A tak vůbec netuším, že jeden z takových určujících okamžiků proplouvá kolem mě, když mi ve tři čtvrtě na sedm večer 14. března 2018 zazvoní telefon. Místo toho trochu zanadávám, protože se mi do vlasů zamotaly natáčky a už tak jsem ve skluzu.

„Haló?“

Nemůžu si pomoct, ale když nastavím hlasitý odposlech a Freddie mě halasně pozdraví, aby překřičel hluk dopravy, musím se usmát.

„Jsem tady,“ odpovím nahlas s vlásenkami mezi zuby.

„Poslyš, Lyds, Jonah má potíže s autem, takže to otočím a cestou zpátky ho vyzvednu. Moc času to nezabere, nanejvýš deset minut.“

Jsem ráda, že není tady, aby viděl, jak se tvářím. Byla to princezna Diana, kdo prohlásil, že v jejím manželství jsou tři lidi? Moc dobře její slova chápu, protože v tom mém jsou taky tři. Ne že bychom už byli svoji, ale brzy se tak stane. Freddie Hunter a já jsme totiž zasnoubení, takže jsem oficiálně ta skoro nejšťastnější dívka na světě. Proč jenom „skoro“? Protože v našem vztahu jsem já, Freddie a ten zpropadený Jonah Jones.

Chápu to, taky neuběhne jediný den, aniž bych nemluvila se svojí sestrou. Jenomže Elle neustále nesedí u nás na gauči a něco nevykládá. Říct, že je Freddieho nejlepší kamarád všudypřítomný, však není úplně přesné. Jonah je totiž takový pohodář, že většinu času tráví v horizontální poloze. Nejde o to, že bych ho neměla ráda – jenom bych ho měla o moc radši, kdybych ho neviděla tak často, rozumíte? Například dneska večer. Freddie pozval Jonaha na večeři, aniž by to se mnou dopředu probral, a to mám narozeniny.

Vyplivnu vlásenky, vzdám zápolení s natáčkami a místo toho vezmu podrážděně do ruky telefon.

„Panebože, Freddie, musí to být? Stůl u Alfreda je zamluvený na osmou hodinu, a jestli přijdeme pozdě, nepodrží nám ho.“

Vím to z vlastní trpké zkušenosti, kdy náš vánoční večírek s kolegy z práce dopadl katastrofálně, protože náš minubus dorazil s desetiminutovým zpožděním a my jsme všichni skončili ve slavnostním oblečení na hamburgeru u McDonalda. Dneska večer slavím narozeniny a jsem si docela jistá, že moje máma by hambáče namísto fettuccine s kuřecím masem neocenila.

„Zklidni botky, Popelko, slibuju, že na plese budeš včas.“

To je celý Freddie. Nic mu není svaté, dokonce ani při zvláštních příležitostech, které by se měly brát vážně. V jeho světě je čas pružný – může ho roztáhnout tak, aby se přizpůsobil jeho potřebám. Nebo jako v tomhle případě těm Jonahovým.

„Dobře,“ povzdychnu si odevzdaně. „Jenom se proboha už nikde nezdržuj.“

„Rozkaz, šéfe,“ odpoví a zesílí autorádio. „Končím vysílání.“

Ložnice se ponoří do ticha a já uvažuju, jestli by si někdo všiml, kdybych si ustřihla pramen vlasů namotaný na natáčce, která se mi zrovna houpe u hlavy.

Právě se to stalo. Bylo tři čtvrtě na sedm večer 14. března 2018 a kolem mě si právě nenuceně proklouzl okamžik určující můj další život.

2018

Bdění

Čtvrtek 10. května

Freddie Hunter, jinak známý jako převeliká láska mého života, zemřel před šestapadesáti dny.

V jednom okamžiku ho proklínám, že přijede pozdě a zkazí mi narozeninovou oslavu, a v druhém už u mě v obýváku sedí dvě policistky v uniformách, jedna z nich mě drží za ruku, a já nechápu, co mi to vykládá. Zírám na její snubní prsten a potom na svůj zásnubní.

„Freddie nemůže být mrtvý,“ řeknu. „Příští rok se budeme brát.“

Je to nejspíš pud sebezáchovy, který mi brání si přesně vybavit, co se stalo potom. Pamatuju si, jak mě policejním autem s houkajícím modrým majáčkem odvezly na pohotovost a jak mě moje sestra podpírala, když se mi podlamovaly nohy. Pamatuju si, jak jsem se obrátila zády k Jonahu Jonesovi poté, co se objevil v čekárně takřka bez jediného škrábnutí, jen s obvázanou rukou a přelepeným okem. Co je tohle za spravedlnost? Dva nastoupí do auta, ale vystoupí z něj jenom jeden. Pamatuju si, že jsem na sobě měla novou zelenou halenku, kterou jsem si koupila speciálně na narozeninovou večeři. Dala jsem ji do charitativního bazaru, už jsem si ji nikdy nechtěla obléknout.

Od toho příšerného dne jsem si nesčetněkrát namáhala mozkové závity, abych si dokázala vybavit každé slovo posledního rozhovoru s Freddiem, ale dokázala jsem si vzpomenout jenom na to, že jsem brblala, ať kouká dorazit do restaurace včas. A potom přišly další myšlenky. Spěchal, aby mi udělal radost? Byla ta nehoda moje chyba? Proboha, proč jsem mu neřekla, že ho miluju. Kdybych věděla, že je to náš poslední rozhovor, samozřejmě bych mu to pověděla. Od té nehody si někdy přeju, aby žil alespoň o tolik déle, abychom si spolu mohli ještě jednou promluvit – nejsem si však jistá, jestli by to moje srdce vydrželo. Možná je jedině dobře, neuvědomujete-li si, že některé důležité věci v životě děláte naposledy: třeba jak mě máma naposledy vyzvedla u brány školy a sevřela moji malou ručku ve své konejšivé dlani nebo když si táta naposledy vzpomněl na moje narozeniny.

Víte, co byla poslední věc, kterou mi Freddie řekl, když spěchal na oslavu mých osmadvacátých narozenin? Končím vysílání. Měl to tak ve zvyku, takhle vtipkoval celé roky. Směšná slova, která se teď stala jednou z nejvýznamnějších frází mého života.

Nebyl by to snad ani Freddie, kdyby z tohohle světa neodešel s podobnými slovy na rtech. Překypoval neukojitelnou touhou po životě, lehkostí bytí spojenou s tvrdou soutěživostí, což byl zábavný, ale smrtonosný způsob života. Nikdy jsem nepotkala nikoho jiného, kdo by měl takový dar, aby v každé situaci věděl, co má říct. Obratně dovede – dovedl – přesvědčit ostatní, že vyhráli, zatímco dosáhl přesně toho, co chtěl. Snadno získal místo v reklamě a vylétl po kariérním žebříčku jako meteorit, s pohledem neustále upřeným na další stupínek výš. Je – byl – ta zářivá jiskra mezi námi, ten, který se stane známou osobností nebo udělá něco, díky čemu na něj budou lidé vzpomínat ještě dlouho po jeho smrti.

A teď je sakra doopravdy po smrti, autem narazil do dubu a to se sešrotovalo jako harmonika, a já se cítím, jako by mě někdo probodl a zmuchlal mi plíce. Jako kdyby se mi nedostávalo vzduchu – sotva popadám dech a jsem neustále kousek od paniky.

Potom, co na něj máma včera v obýváku ječela, se lékař nakonec uvolil předepsat mi něco na spaní. Nějaké prášky na měsíc, ačkoli si tím vůbec nebyl jistý, protože podle něj musíme „smutek vědomě procítit, abychom pak mohli jít dál“. Tuhle blbost jsem si nevymyslela, přesně takhle mi to před pár týdny řekl a pak mě tam nechal sedět s prázdnýma rukama a odkráčel za svou dokonale živou manželkou a dětmi.

Bydlet jen kousek od mámy je požehnání i prokletí. Jak se to vezme. Když například vaří svoje vyhlášené dušené kuře a přinese mi celý hrnec ještě horký z trouby nebo na mě za chladných listopadových rán čeká na konci ulice, aby mě odvezla do práce – v takových chvílích je naše blízkost požehnáním. Jindy, když ležím v posteli s kocovinou a vidím dvojitě, se najednou zjeví v ložnici, jako kdyby mi bylo pořád sedmnáct, nebo když jsem několik dní neuklízela a ona se na mě dívá svrchu, jako kdybych byla jeden z těch sběračů, kteří potřebují jít do televizní reality show, aby se svého zlozvyku zbavili – tak v takových chvílích je naše blízkost naopak prokletím. Stejně tak když se snažím smutnit v soukromí svého obývacího pokoje, závěsy mám zatažené ještě ve tři hodiny odpoledne, na sobě to samé pyžamo jako při její včerejší a předvčerejší návštěvě, a ona mi vaří čaj, co zapomenu vypít, a připravuje sendviče, které schovám do ledničky, zatímco ona nahoře uklízí koupelnu nebo dole vysypává odpadky.

Samozřejmě chápu, že se mě snaží co nejvíc chránit, obzvlášť teď. Doktor se před ní prakticky roztřásl strachy, a to jenom proto, že váhal, jestli je předepsání léků na spaní dobrý nápad. Ani já si čirou náhodou nejsem tak úplně jistá, jestli si jeden lupnout, ačkoli Bůh ví, že představa toho, že na chvíli upadnu do zapomnění, mě tolik láká. Nevím, proč do toho vůbec montuju Boha. Freddie je, byl a vždycky by byl zapřisáhlý ateista a já jsem přinejlepším nevyhraněná, takže nepředpokládám, že Bůh má něco společného s mým začleněním do klinické studie o pozůstalých. Lékař mi navrhl, jestli bych se nechtěla zapojit do testování nových léků, nejspíš proto, že ho matka žádala o nejsilnější dostupné valium na trhu a tyhle nové tabletky se nabízely jako šetrnější a celostnější řešení. Abych byla naprosto upřímná, je mi to fuk – jsem oficiálně to nejsmutnější a nejvyčerpanější pokusné morče na světě.

Freddie a já máme postel jako z pohádky. Těžko tomu uvěřit, ale v hotelu Savoy dražili postele za hubičku, protože pořizovali nové, takže ta postel je jako ostrov z říše fantazie obřích rozměrů. Ostatní se nejdřív s povytaženým obočím divili: Vy si kupujete postel z druhé ruky? „Proč něco takového proboha děláte?“ ptala se máma tak konsternovaně, jako kdybychom si kupovali skládací lehátko vyřazené místním útulkem pro bezdomovce. Tihle pochybovači zjevně nikdy nebydleli v hotelu Savoy. Já popravdě řečeno taky ne, ale viděla jsem v televizi pořad o jejich ručně vyráběných postelích, takže jsem přesně věděla, do čeho jdu. A tak jsme se stali majiteli té nejpohodlnější postele široko daleko, v níž jsme s Freddiem spořádali bezpočet nedělních snídaní, smáli se a brečeli a až bolestně nádherně se milovali.

Když mi máma několik dní po nehodě oznámila, že mi převlékla peřiny, nechtěně tím způsobila, že jsem se znenadání úplně nervově zhroutila. Jako bych se pozorovala z dálky, jak tam ječím a škrábu na dvířka pračky, vzlykám při pohledu na povlečení převalující se v mýdlové pěně, spolu s níž odtečou do odpadu i poslední jemné stopy Freddieho kůže a vůně.

Máma byla celá bez sebe, snažila se mě zvednout z podlahy, načež zavolala mojí sestře, aby přišla a pomohla jí. Skončilo to tak, že jsme se k sobě všechny choulily na holé kuchyňské podlaze, sledovaly prostěradla a brečely, protože je tak zatraceně nespravedlivé, že Freddie už není mezi námi.

Od té doby v té posteli nespím. Vlastně se ani nedá říct, že bych se od té doby pořádně vyspala. Jenom si občas na chvilku zdřímnu: vsedě s hlavou na stole vedle nedojedené snídaně, stulená na gauči pod Freddieho zimním kabátem, nebo dokonce vestoje opřená o ledničku.

„Pojď, Lyds,“ pobídne mě teď sestra a jemně mi zatřese ramenem. „Půjdu s tebou nahoru.“

Zmateně pohlédnu na hodiny, protože když jsem zavřela oči, byl ještě bílý den, ale teď už je dost šero na to, aby Elle porozsvěcela lampy. Taková ohleduplnost je pro ni typická. Vždycky jsem ji vnímala jako lepší verzi sebe samé. Fyzicky jsme si podobné, výškou i stavbou těla, ale zatímco já mám světlé vlasy i oči, ona je tmavý typ. Taky je laskavější než já, často ke svojí vlastní škodě. Chodí za mnou skoro každé odpoledne – myslím si, že máma musela vypracovat rozpis, aby se nestalo, že někdy zůstanu sama déle než hodinu dvě. Nejspíš jí visí na straně ledničky hned vedle nákupního seznamu, do kterého celý týden něco připisuje, a tabulky skupinového kurzu hubnutí, do níž si poznamenává, co přesně snědla. Moje máma prostě seznamy zbožňuje.

„Kam nahoru?“ zeptám se, posadím se, trochu se narovnám a všimnu si sklenice vody a lahvičky léků v Ellenině ruce.

„Do postele,“ odpoví břitce.

„Tady je to v pohodě,“ zamumlám, ačkoli naše pohovka nepatří mezi ty nejpohodlnější, na kterých by se dalo dobře vyspat. „Ještě není tak pozdě, můžeme se koukat na…“ Mávnu rukou směrem k televizi v rohu místnosti a snažím se vzpomenout si na jméno nějakého seriálu. Otráveně si povzdechnu, protože můj unavený mozek toho není schopen. „Víš, co myslím. Ten seriál, jak tam je ta hospoda, plešatý chlapi a pořád se tam křičí.“

Usměje se a obrátí oči v sloup. „Myslíš EastEnders.“

„Přesně,“ řeknu roztěkaně, zatímco očima bloudím po obýváku a hledám ovladač, abych mohla zapnout televizi.

„Ten už skončil. A stejně jsi ho už asi pět let neviděla. Možná ještě víc,“ odtuší zamítavě.

Protáhnu obličej. „Dívala. Je tam ta ženská s visacíma náušnicema a ta, co ji hraje Barbara Windsorová,“ prohlásím a vzdorně vystrčím bradu.

Zakroutí hlavou. „Obě už umřely,“ poznamená.

Chudinky, pomyslím si, a jejich nebohé rodiny.

Elle ke mně natáhne ruku. „Je čas jít spát, Lydie,“ řekne něžným, ale pevným hlasem, spíš jako zdravotní sestřička než moje sestra.

V očích mě začnou štípat slzy. „Nevím, jestli to zvládnu.“

„To víš, že to zvládneš,“ prohlásí rozhodně s paží stále nataženou. „Co bys jinak chtěla dělat? Spát do konce života na gauči?“

„A proč ne?“

Elle se posadí vedle mě, vezme mě za ruku a prášky si položí do klína. „To nejde, Lyds, no tak,“ odpoví. „Kdyby tady místo tebe zůstal Freddie, nechtěla bys snad, aby se pořádně vyspal?“

Zkroušeně přikývnu. Samozřejmě že ano.

„Ještě ve stádiu rozkladu bys ho strašila tak dlouho, dokud by se nesebral a nešel si lehnout,“ řekne a palcem mi přitom hladí klouby prstů a já se napůl dusím knedlíkem žalu, který se mi vytvořil v krku a přes který musím od dne, kdy Freddie zemřel, dýchat.

Pozoruju ji, jak si do dlaně vysype malou neonově růžovou tabletku. Opravdu tohle stačí, abych se z toho dostala? Pár týdnů kvalitního spánku, a budu zase v naprostém pořádku, připravená jít dál?

Elle mi s neochvějnou jistotou opětuje pohled a mně vyklouznou na tváře slzy, když si uvědomím, jak mě Freddieho smrt zdrtila – jsem psychicky i fyzicky tak na dně, že už níž klesnout nemůžu. Nebo v to alespoň doufám, protože kdybych měla padnout ještě níž, to už bych nepřežila. Třesoucími se prsty si od ní prášek vezmu, vložím si ho do pusy a zapiju vodou. Ve dveřích do ložnice se k Elle otočím.

„Půjdu sama,“ zašeptám.

Odhrne mi z čela zplihlé vlasy. „Určitě?“ Zkoumavě se na mě zadívá tmavýma očima. „Můžu s tebou zůstat, dokud neusneš, jestli chceš.“

Popotáhnu, jako obvykle brečím, a sklopím pohled k zemi. „Já vím, jsi hodná,“ řeknu, chytnu ji za ruku a pevně ji stisknu. „Ale radši bych…“ Nedokážu najít ta správná slova. Nevím, jestli je to proto, že prášek už účinkuje, nebo jednoduše žádná správná slova neexistují.

Elle přikývne. „Budu dole, kdybys mě potřebovala, jasný? Nikam nepůjdu.“

Prsty sevřu kliku. Dveře do ložnice jsem nechávala zavřené od chvíle, kdy máma vyměnila povlečení, abych náhodou cestou do koupelny nezahlédla dokonale čistou postel. V duchu jsem si z ní vytvořila jakési cizí místo, stejně nepřístupné jako místo činu obehnané žlutou páskou.

„Je to jenom postel,“ zašeptám a pomalu zatlačím do dveří. Není tam žádná páska, která by mi bránila vstoupit, ani strašidla pod postelí. Ale není tam ani Freddie, a to mi láme srdce na tisíc kousků.

„Přesně,“ souhlasí Elle s rukou konejšivě položenou na mých zádech. „Místo k odpočinku.“

Jenomže lže. Obě dvě víme, že jde o hodně víc. Tenhle pokoj, moje a Freddieho ložnice, byl jedním z hlavních důvodů, proč jsme si náš dům koupili. Vždycky byl vzdušný, díky nízko posazeným výsuvným oknům a medově zbarveným parketám se koupal v denním světle a za jasných letních nocí ho ozařovaly paprsky měsíčního světla.

Někdo, nejspíš Elle, už zašel dovnitř a rozsvítil lampičku na mojí straně postele, takže mě pokoj vítá hřejivým světlem, ačkoli slunce ještě úplně nezapadlo. Taky rozestlala postel. Připadám si spíš jako v hotelu než jako v ložnici. Když zavřu dveře, zahalí mě zdrcující vůně čerstvě vypraného povlečení. Po mém parfému mísícím se s Freddieho vodou po holení ani stopy, nikde žádné z kanceláře pomačkané košile ledabyle pohozené na křesle ani boty odkopnuté těsně před tím, než stačily doklouznout pod šatní skříň. Místnost vypadá jako ze žurnálu – a já si přijdu jako návštěvnice ve svém vlastním životě.

„Je to jenom postel,“ zašeptám znovu, když se posadím na okraj matrace. Zavřu oči, lehnu si a stočím se do klubíčka pod peřinu na svojí straně lůžka.

Za povlečení hodící se k naší posteli z hotelu Savoy jsme dali nekřesťanské peníze. Bílé ložní prádlo z kvalitní bavlny bylo dražší než pár nocí ve většině hotelů, v nichž jsem kdy bydlela. Když vklouznu mezi přikrývky, uvědomím si, že už jsou zahřáté. Moje drahá sestřička Elle do nich vložila ohřívací lahev, aby zahnala chlad čistého povlečení. Moje postel, naše postel, mě do sebe přijme jako starý přítel a já se cítím provinile, že jsem ji tak dlouho zanedbávala.

Ležím na svojí straně matrace, tělo mám celé rozbolavělé žalem a paže roztažené, jak ze zvyku tápají po jeho těle. Pak odstrčím ohřívací lahev na jeho stranu, aby zahřála přikrývky dřív, než teplou nádobu následuju i já a přitisknu si ji oběma rukama k hrudi. Zabořím vlhkou tvář do jeho polštáře a zanaříkám jako raněné zvíře. Ten zvuk je stejně cizí jako neovladatelný.

Potom se však nářek pozvolna utiší. Tlukot mého srdce se ustálí a ruce a nohy mám najednou těžké jako olovo. Je mi teplo, jsem zavrtaná v peřinách a poprvé za posledních šestapadesát dní si bez Freddieho nepřipadám ztracená. Nejsem sama, protože zatímco kloužu do náruče spánku, téměř cítím, jak váha jeho těla stlačuje matraci, přitiskne se ke mně jako lžička ke lžičce a na krku mě hřeje jeho pravidelný dech. Vytáhni mě z těch temných neprobádaných vod, Freddie. Přitáhnu si ho blíž, a zatímco vdechuju jeho vůni, upadám do hlubokého a klidného spánku.

Snění

Pátek 11. května

Znáte ty blažené chvíle za svítání, letní rána, kdy slunce vychází dřív, než musíte vstávat, a vy se napůl probudíte a potom znovu usnete s radostným pocitem, že můžete ještě pár hodin vyspávat? Otočím se a zjistím, že Freddie je tady stále se mnou. Tak nesmírně se mi uleví, že nedokážu dělat nic jiného než zůstat bez hnutí ležet a snažit se dýchat ve stejném rytmu jako on. Jsou čtyři hodiny ráno, na vstávání je ještě moc brzy, a tak znovu zavřu oči. Myslím si, že jsem nikdy nezažila tak nádherný pocit útěchy. Postel zahřátá našimi těly zavrtanými pod peřinou, nazlátlé pološero před rozbřeskem, tlumený ptačí zpěv. Prosím, ať se z toho snu nikdy neprobudím.

Bdění

Pátek 11. května

Ještě předtím, než otevřu oči podruhé, vím, že je pryč. Postel je studenější, světlo v šest hodin ráno ostřejší, zpěv ptáků zní jako skřípání nehtů po tabuli. Freddie byl tady, vím to. Zabořím hlavu do polštáře, pevně zavřu oči a hledám za zavřenými víčky tmu, která mě přenese zpátky do snu. Kdybych znovu usnula, možná bych ho našla.

Pomalu se mě zmocňuje panika. Čím víc se snažím uvolnit se, tím víc mi mozek pracuje, připravuje se na den, který ho čeká, plný temných myšlenek a zoufalství, s nimiž si nevím rady. A potom se mi srdce zachvěje, jako kdyby na moji porouchanou baterii někdo napojil startovací kabely, protože si na něco vzpomenu: mám přece ty prášky na spaní. Růžové tabletky, jejichž úkolem je vyřadit mě z provozu. Natáhnu se po lahvičce, kterou Elle položila na noční stolek, a s úlevou ji sevřu v obou rukou. Potom odšroubuju víčko a jeden prášek spolknu.

Snění

Pátek 11. května

„Dobrý ránko, Lyds.“ Freddie se přetočí a políbí mě na čelo. Jeho paže mi leží na ramenou ještě ztěžklá spánkem a budík nám oznámí, že je sedm hodin. „Dneska se mi nechce hrát. Co kdybychom zůstali v posteli? Zavolám k vám do kanceláře a omluvím tě, když ty omluvíš mě.“

Totéž říká skoro každé ráno a potom vždycky pár minut předstíráme, že o jeho nápadu vážně uvažujeme.

„Uděláš nám snídani do postele?“ zamumlám, položím si ruku na jeho teplé tělo a hlavu mu zabořím do jemných chloupků na prsou. Má v sobě jistou bytelnost, kterou zbožňuju – díky jeho výšce a širokým ramenům působí jeho fyzická přítomnost tak silně. Kvůli postavě hráče ragby, s nimiž se pojí spousta zažitých představ, lidé v práci občas podceňují jeho obchodní myšlení a on z toho s ohromnou radostí těží ve svůj prospěch. Je soutěživý až do morku kostí.

„Jasně, jestli ti nevadí snídat v poledne.“ Pohladí mě po hlavě a já slyším, jak se směje od ucha k uchu.

„To zní dobře,“ odtuším, zavřu oči a zhluboka se nadechnu jeho vůně.

Na několik líných, dokonalých minut zůstaneme v objetí, ještě napůl spíme, s vědomím, že za chvilku budeme muset vstávat. Ale otálíme, protože jsou okamžiky, na nichž záleží, takové, kdy jsme jenom Freddie a já proti celému světu. Takové chvíle tvoří základní pilíře našeho vztahu, neviditelný plášť, který nám visí na ramenou, když vyrazíme ven každý po svém. Freddie neopětuje zaujatý pohled okouzlující dívce, která čeká na čtvrtém nástupišti, až pojede vlak v sedm čtyřicet sedm, a já nikdy nedovolím Leonovi, baristovi v kavárně, kde si někdy kupuju oběd, aby překročil pomyslnou hranici mezi pošťuchováním a flirtováním, ačkoli vypadá úchvatně jako filmová hvězda a na kelímek s kávou mi píše nehorázné věci.

Brečím. Na několik vteřin nedokážu přijít na to proč, ale potom si vzpomenu a nasaju do plic pořádnou dávku vzduchu jako někdo, kdo rozrazil hladinu po pádu do hluboké vody.

Freddie se vyleká, opře se o loket, aby na mě viděl, a když mi stiskne rameno, spatřím v jeho tváři znepokojený výraz. „Lyds, co se děje?“ Mluví naléhavým hlasem a je připravený pomoct, zmírnit jakoukoli bolest, která mě trápí.

Nemůžu se nadechnout. Vzduch mě pálí v plicích.

„Umřel jsi.“ Při těch šokujících slovech vzlyknu a očima zkoumám jeho milovaný obličej, jestli nezahlédnu známky vypovídající o nehodě. Nenajdu nic, ani náznak osudného zranění hlavy, jež si vyžádalo jeho život. Jeho oči mají neobvykle modrou barvu, tmavou tak, že si ji spletete s hnědou, pokud nejste dostatečně blízko, abyste si je mohli pořádně prohlédnout. Na důležitá pracovní jednání občas nosí brýle s černými obroučkami a čirými skly, protože vzbuzují iluzi slabosti tam, kde žádná není. Hledím do těch očí a rukou přejedu po strništi v barvě zralé pšenice lemující jeho čelist.

Něžně, dunivě se zasměje a v očích se mu mihne úleva.

„Ty hlupáčku,“ řekne a obejme mě. „Jenom se ti něco zdálo, nic se nestalo.“

Ach, jak moc si přeju, aby to byla pravda. Zavrtím hlavou, a tak vezme moji ruku a přiloží si ji na srdce.

„Jsem naživu,“ trvá si na svém. „Cítíš, jak mi bije srdce?“

A opravdu. Přitisknu mu dlaň na prsa dost silně na to, abych cítila jeho tlukot, a přesto vím, že ve skutečnosti tomu tak není. Nemůže. Zakryje mi ruku tou svojí. Už se nesměje, protože vidí, jak jsem sklíčená. Samozřejmě tomu nerozumí. Jak by mohl? Není reálný, ale proboha, takovýhle sen se mi ještě nikdy nezdál. Jako bych spala a zároveň byla vzhůru. Cítím teplo jeho těla. Cítím stopy vody po holení na jeho kůži. Cítím chuť svých slz, když se skloní a něžně mě políbí. Nedokážu přestat brečet. Držím se ho a snažím se dýchat mělce, jako kdyby byl z kouře a každé silnější nadechnutí ho mohlo odvát pryč.

„Byla to jenom noční můra, nic víc,“ šeptá, hladí mě po zádech a nechává mě vybrečet se, protože nic jiného dělat nemůže.

Kdyby jen věděl, že tohle je pravý opak noční můry. Noční můry přicházejí, když se celá vaše rodina sejde u jednoho stolu v restauraci na hlavní třídě a vy už jen netrpělivě čekáte, až na vaši narozeninovou oslavu dorazí i váš přítel.

„Chybíš mi. Tolik mi chybíš.“ Ztěžka polknu. Nedokážu udržet ruce v klidu, a tak mě znovu sevře v náručí, tentokrát opravdu pevně, a říká mi, jak mě miluje a že je v pořádku, oba dva jsme v pořádku.

„Přijdeme pozdě do práce,“ poznamená po pár minutách jemně.

Ležím klidně, oči mám zavřené a snažím se vtisknout si do paměti, jaký je to pocit, když mě objímá, abych si na to dokázala vzpomenout, až se probudím.

„Zůstaňme tady,“ zašeptám. „Zůstaňme tady už napořád, Freddie.“

Vklouzne mi rukou do vlasů a otočí mi hlavu dozadu, aby mi viděl do očí. „Kéž by to šlo,“ řekne a na rtech se mu objeví náznak úsměvu. „Ale víš, že to nejde. Dneska ráno řídím tu schůzi s PodGods,“ dodá, a tím mě upozorní na něco, o čem vůbec nic nevím.

„S PodGods?“

Povytáhne obočí. „Lidi, co si prodávají kapsle do kávovarů – říkal jsem ti o nich, pamatuješ? Jak se všichni objevili na hřišti ve fosforově zelených tričkách s nápisem PodGods a kšiltovkách?“

„No jasně, úplně mi to vypadlo,“ odpovím, ačkoli nemám ani ponětí, o čem to mluví.

Vymotá se z mojí náruče a políbí mě na tvář.

„Zůstaň dneska ráno doma,“ navrhne. V očích se mu zračí obavy. „Nikdy si nevezmeš volno, tak co si dneska odpočinout? Přinesu ti hrnek čaje.“

Nedohaduju se s ním. V práci už jsem nebyla celých padesát šest dní.

Můj život je propojený s životem Freddieho od chvíle, kdy mě poprvé políbil. Toho pozdního letního odpoledne se zapsal do mojí DNA. Už nějakou dobu to mezi námi jiskřilo, hromadilo se to v nás jako pára v lokomotivě – ve školní jídelně se vždycky posadil na židli vedle mě, aby mi mohl ukrást zmrzlinu, přes třídu jsme si sem a tam pinkali laškovné poznámky jako tenisový míček. Začal chodit domů stejnou cestou jako Jonah a já, ačkoli bydlel úplně jinde, a většinou si vymyslel nějakou chatrnou výmluvu, že musí vyzvednout něco pro mámu nebo navštívit babičku. Potom Jonah lehl s planými neštovicemi a musel zůstat jeden nebo dva týdny doma a já neměla nejmenší šanci. Ještě teď, když si na to vzpomenu, mi v břiše poletují nostalgičtí motýlci: seděli jsme na zídce před domem mého souseda, Freddie mi dal žlutý umělohmotný prstýnek s květinou, jaký se dá vystřelit na pouti, a pak mě políbil.

„Nebude se o tebe babička bát?“ zeptala jsem se ho po pěti nejvíc vzrušujících minutách svého života.

„Těžko. Žije totiž v Bournemouthu,“ odtušil a oba jsme se rozesmáli, protože to bylo přinejmenším sto mil odsud.

A bylo to. Od té doby jsem chodila s Freddiem Hunterem. Napořád. Následujícího rána mi propašoval do školní brašny tabulku čokolády se vzkazem, že mě vyprovodí domů. Od někoho jiného by se podobné gesto dalo považovat za majetnické, ale moje citlivé pubertální srdce v něm vidělo jenom vzrušující ochranitelství.

Nyní ho pozoruju, jak se rozhodně pohybuje, zamíří do koupelny, pustí sprchu, potom stáhne z ramínka čistou bílou košili.

V rychlosti přijme pracovní hovor. „Nechci to zakřiknout, ale myslím si, že tyhle máme v kapse,“ vykládá do telefonu zastrčeného pod bradou, zatímco si ze šuplete vytahuje boxerky. Sleduju jeho každodenní úkony, a když směrem ke mně obrátí oči v sloup, protože chce, aby už volající zavěsil, ať už je to kdokoli, odpovím mu roztřeseným úsměvem.

Zmizí v koupelně a já se posadím, odhrnu přikrývku a poslouchám, jak mu voda stéká po těle.

„Co se mi to děje?“ zašeptám, položím nohy na zem a sednu si na okraj postele jako pacient v nemocnici po náročné operaci srdce. Protože přesně tak se cítím. Jako kdyby mi někdo otevřel hrudník a masíroval srdce, aby se opět probralo k životu.

„Nevěřím na pohádky ani tři kouzelné oříšky,“ zamumlám a skousnu si chvějící se spodní ret tak silně, až ucítím výraznou kovovou pachuť krve.

Freddie se vynoří z koupelny v oblaku páry, zastrčí si košili do kalhot a zapne si je.

„Musím jít,“ řekne a natáhne se pro telefon. „Když postavím vodu na čaj, zaliješ si ho už sama? Jestli sebou hodím, ještě stihnu vlak.“

Tenhle dům jsme si vybrali přesně kvůli takovým situacím, kdy ráno zaspíme a budeme vděční, že máme vlakové nádraží hned za rohem. V práci v centru Birminghamu tráví skoro celé dny, takže čím kratší dobu musí strávit dojížděním, tím líp. Já to mám na místní radnici kousek. Stačí deset minut a jsem na parkovišti před budovou. Náš dům je zapsaný na seznamu památek a já jsem za to ráda. Vypadá, jako by vystoupil z jedné z mých dětských pohádkových knížek. Má se za to, že nahnutá hrázděná stavba stojící na konci hlavní ulice je nejstarší ve městě. Většina domů podél křivolaké hlavní ulice má podobné architektonické rysy. Naše starobylé shropshirské město je nesmírně hrdé na to, že se o něm zmiňují i nejrůznější turistické průvodce. Vyrůstat v tak úzce spjaté komunitě, kde mnoho rodin žije po celé generace, od kolébky do hrobu, má svoje nesporné výhody. Život na maloměstě, kde se zná každý a každým, má své přednosti, ale člověka to může občas dusit. Ovšem takový život v sobě skrývá také vřelou pospolitost, obzvlášť pokud se někdo dostane do potíží.

Nezamilovali jsme se do něj však jenom kvůli tomu místu. Všimli jsme si ho už dřív, jednoho víkendového jarního rána, kdy bylo slunce právě tak akorát vysoko, aby dalo vyniknout medově zbarveným kamenům a širokému arkýřovému oknu. Nachází se uprostřed řadové zástavby a vymalovat ho byla tak trochu noční můra, protože v něm není jediná rovná zeď ani dveře. To všechno mu dodává na kouzlu, bránila jsem dům pokaždé, když se Freddie praštil do hlavy o nízký obnažený trám v kuchyni. Ráda si říkám, že svými prkennými podlahami a útulným nepořádkem připomíná zařízení chaloupky Kate Winslet ve filmu Prázdniny. Jeho interiér jsem pečlivě vypiplala díky nákupům ve vetešnictví a na bleších trzích, ačkoli se mi Freddie občas snažil vnutit modernější věci, které má raději. Byla to však předem prohraná bitva – jsem straka, zbožňuju krásné předměty a můj účet na Pinterestu je toho důkazem.

Před několika dny, když jsem se přinutila obléknout se a zaskočit do vinotéky pro pár lahví, mě napadlo, že se mi nechce jít domů. Od toho rána, kdy jsme si převzali klíče, ve mně dům ještě nikdy podobný pocit nevyvolal a vědomí, že domov už není domovem, mi ulomilo další kus srdce. V životě by mě ani nenapadlo ho prodat, ale v tu chvíli jsem se cítila odstřižená a vydala jsem se opačným směrem. Musela jsem ještě dvakrát obejít dětský zábavní park, než jsem si troufla se domů vrátit. Zvláštní bylo, že jakmile jsem byla zase uvnitř, už jsem nikdy nechtěla odejít. Jsem prostě hrozně rozporuplná – ani se nedivím, že se o mě moje rodina tolik bojí.

Byl to náš dům, a teď je můj, ačkoli nemít v osmadvaceti na krku hypotéku mě nijak zvlášť netěší, pokud to znamená nemít ani Freddieho. Oběma nám tenkrát přišlo, že nás finanční poradce se životní pojistkou pěkně natáhl, protože představa, že by se jednomu z nás něco stalo dřív, než dům splatíme, nám připadala naprosto směšná. Byli jsme tak šťastní, až jsme měli pocit, že se nám nemůže nic stát. Vytrhnu se ze zamyšlení, když si uvědomím, že zase nemám daleko k pláči. Freddie se na mě tázavě zadívá. „Už je to v pohodě?“ zeptá se, vezme můj obličej do svých rukou a přejede mi palcem po lícní kosti.

Přikývnu, natočím hlavu a vtisknu mu polibek do dlaně, zatímco on mě políbí do vlasů. „Ty jsi moje holka,“ zašeptá. „Miluju tě.“

Ačkoli vím, že by to bylo nedůstojné, mám chuť pověsit se na něj a žadonit, ať mě znovu neopouští. Ale neudělám to. Jestli má tohle být moje poslední vzpomínka na nás dva, chci, aby mi zůstala vyrytá do srdce jenom z těch nejlepších důvodů. A tak vstanu, chytím ho za klopy saka a podívám se mu do nádherných, důvěrně známých modrých očí.

„Jsi láska mého života, Freddie,“ vymáčknu ze sebe slova, která jsou tak zřejmá a pravdivá.

Skloní se a políbí mě. „Miluju tě víc než Keiru Knightley,“ odpoví a lehce se zasměje. Je to taková naše hra.

„Páni, tolik?“ podivím se a vykulím oči, protože obvykle začínáme s méně oblíbenými osobnostmi a postupně stoupáme nahoru – v jeho případě ke Keiře, v tom mém k Ryanu Reynoldsovi.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dva v srdci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.