Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Michala Jendruchová

Jídlo není nepřítel

© Michala Jendruchová, 2020
© Eliška Nehybková, 2020
© Miroslava Navrátilová, 2020
© Kateřina Cajthamlová, 2020
© Grada Publishing, a. s., 2020

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Redakční úpravy Dana Řezníčková
Korektury Barbora Srncová
Obálka, grafická úprava a sazba Jakub Karman, Art007
Formát ePub Štěpán Böhm

Vydala Grada Publishing, a. s., v Praze roku 2020 jako svou 7691. publikaci

Tisk PBtisk a.s.

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-247-2810-0 (ePub)
ISBN 978-80-247-2815-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-0296-9 (print)

Poděkování

Děkuji! Těch díků by byly desítky. V první řadě děkuji všem, kteří svým příběhem přispěli do mé knihy. Vážím si toho, že se podělili o svoje nejniternější pocity. Vím, že to pro mnohé bylo velmi těžké rozhodnutí. Všichni do jednoho to však udělali proto, aby pomohli čtenářům pochopit zákeřné poruchy příjmu potravy. Děkuji psycholožce Elišce Nehybkové, která každý z příběhů citlivě okomentovala a vysvětlila mnohé aspekty nemoci. Děkuji týmu nakladatelství Grada v zastoupení Markéty Šlaufové, kterou toto vážné téma zaujalo natolik, aby se jím zabývala. Lidí, kterým bych chtěla poděkovat, je celá řada. Ale nakonec si nechávám slova díků Janě Sladké, zakladatelce Centra Anabell, která se mi nejen při psaní, ale i v životě stala rádkyní a troufám si říct, že i opravdovým přítelem.

Michala Jendruchová

Předmluva

Snad každý z nás někdy potkal člověka, který se potýká s anorexií nebo bulimií. Někdy je onemocnění jasné na první pohled, jindy zůstává skryté pod slupkou usmívající se tváře či nadváhy. Mnohdy tápeme, jak s dotyčným komunikovat, a snažíme se najít vhodná slova. Možná vám při hledání cesty k nemocnému pomůžou příběhy lidí, kteří se nám otevřeli a nechali nahlédnout do svých životů spojených s některou z poruch příjmu potravy. Naším záměrem je ukázat zákeřnost nemoci, shodné aspekty, podobné myšlení, prožitky i vnímání světa. Rádi bychom oslovili širokou veřejnost, která může svým přístupem výrazně pomoci, ale i ublížit. Smyslem knihy je pochopit nemocné a ukázat cestu, jak jim být co největší oporou v léčbě.

Proč kniha vznikla

Vyzvali mě moji čtenáři. Poté, co jsem popsala svůj vlastní boj v publikaci UŽ JE TO ZA MNOU aneb zpověď (bývalé?) anorektičky, zaplavily moji e-mailovou schránku dopisy stejně „postižených“ lidí, jejich rodičů, sourozenců a blízkých. Mimo jiné se zajímali, jak můj příběh pokračuje, jak žiji dnes a co se změnilo. Padly i dotazy, zda píšu dál. Dlouho jsem odolávala, něco jiného je odhalovat minulost a něco jiného je rozebírat současnost. Navíc dnes již necítím silné pnutí jako před lety, kdy jsem se potřebovala vypsat z bolesti. Na druhou stranu možná díky tomu budu schopná na problém pohlížet s větším nadhledem. I proto jsem se nechala přesvědčit a pustila se do psaní.

Tentokrát jsem se však rozhodla samu sebe upozadit a větší prostor dát právě mým čtenářům a klientům Centra Anabell, kteří souhlasili, abych jejich osudy sepsala a zveřejnila. Všechny mimo jiné spojuje jedna věc, potřebují se podělit o svoji bolest a skrze svoje vyprávění, prožitky a zkušenosti chtějí poukázat na záludnosti anorexie či bulimie. Druhá kniha je zároveň odbornější. Nezachycuje pouze emoce lidí s poruchami příjmu potravy, ale měla by ukázat linii, která jednotlivé příběhy propojuje, v čem jsou si podobné. Proto každý příběh okomentuje zkušená psycholožka. Je zajímavé sledovat, kolik toho mají společného.

O brýlích, nemoci a naději aneb Pár slov úvodem

Mým profesním i osobním mottem je, že „Život je velký příběh a je to člověk sám, kdo drží pero a kdo obrací list“. Každý autor má svou představu a myšlenku, se kterými píše a které chce vtělit do svého díla. Stejně tak má každý člověk svou životní vizi a hodnoty, kterými určuje směr svého rozhodování, naplňuje příběh svého života a stává se tak jeho autorem. Také každý čtenář se nad knihou rozhoduje, jak chce daný příběh číst a co si z něj chce odnést. Představuji si, že máme každý nasazené brýle, přes které se díváme na svět. Mají za úkol způsobit, aby nám svět kolem nás dával smysl a abychom v něm měli nějaké své bezpečné a jisté místečko. Tyto brýle pak ale také určují, jak si vybíráme pro nás zajímavé informace a jak interpretujeme příběhy tak, aby nám dávaly smysl. Když jsem uvažovala, jak se postavit k psaní komentářů k příběhům v této knížce, uvažovala jsem právě nad svými brýlemi. Vznikly díky mému psychologickému vzdělání, psychoterapeutické praxi s lidmi s poruchou příjmu potravy a jejich blízkými, ale především jsou výsledkem toho, jak jsem se rozhodla pohlížet na téma lidí s  psychickými, životními nebo vztahovými problémy. Chtěla bych vám o těchto brýlích, vážené čtenářky a čtenáři, nejprve něco málo říct, než začnu psát a než vy začnete číst.

Ačkoliv jsou poruchy příjmu potravy psychiatrickou diagnózou, já o lidech, kteří se s nimi potýkají, neuvažuji primárně jako o nemocných. Nechci tím nijak snížit závažnost jejich situace, hloubku jejich trápení ani rizika, kterým čelí kvůli svému způsobu zacházení s jídlem a se sebou samotnými. Nechci ani tvrdit, že nemoc nemá s tímto tématem co dělat a že lékařský přístup není mnohdy nezbytný. Avšak slovo „nemoc“ je pro mě příliš silně spojeno z pasivitou, bezmocí, odevzdaností. S něčím, co se člověku stane, co „nějak“ chytí a z čeho je ho potřeba někým mocnějším vyléčit.

Pro mou práci psychoterapeutky se mi více osvědčuje pohlížet na poruchy příjmu potravy jako na způsob, kterým se lidé v počátku snaží řešit nějakou svou potíž a vyrovnávat se s často nelehkou realitou svých životů. Nakonec je to způsob mnohdy destruktivní, někdy smrtelně nebezpečný, ale přesto myslím, že v něm lze najít nějakou základní logiku, na kterou je možné se připojit a kterou je možné pochopit.

Já totiž věřím, že lidé dělají to nejlepší, co v dané chvíli umí a na co dosáhnou. Věřím, že lidé dělají často nepochopitelné, nebezpečné nebo sebedestruktivní věci z pochopitelných a pro sebe dost dobrých důvodů a drží se jich, i když jsou si třeba vědomi závažných důsledků svého chování. Poruchy příjmu potravy (stejně jako jiné návykové chování, deprese, fobie a další psychické potíže) beru jako strategii, kterou se lidé snaží něčeho důležitého ve svých životech dosáhnout. Tato strategie se jim často objeví v životě ve chvíli, kdy jsou zranitelní a čelí něčemu, na co nestačí jejich aktuální síly a dosavadní dovednosti nebo schopnosti zvládat životní výzvy. Vystupuje inkognito, neprozradí na sebe, že je mentální anorexií nebo mentální bulimií. Tváří se, že je jednoduchým, efektivním řešením, jak dosáhnout vytouženého cíle (ať je jakýkoliv). Ukazuje zářivou cestu k výjimečnosti, spokojenosti, lásce, sebevědomí, úspěchu, klidu nebo k pocitu smysluplného života. Prostředky, kterými toho dosahuje, jsou společensky schválené (zdravá strava, pohyb, úspěch, výkon, sebekázeň, odříkání...), takže nic zpočátku neukazuje na to, že může hrozit nějaké nebezpečí.

Je to strategie lákavá. Ale prolhaná. Dovolí na začátku člověku, aby ochutnal to, po čem touží, ale poté mu cíl o kousek posune a pobídne k většímu snažení. Zvyšuje nároky, přitvrzuje v požadavcích. Nenápadně, kousek po kousku začne ovládat život člověka. Zasahuje do oblastí, kde zpočátku nemá co dělat, jako jsou vztahy s blízkými lidmi, způsob trávení volného času, práce nebo životní cíle. Z „chci“ se stává „měl/a bych“ a potom zůstane „musím“. Ze strategie k dosažení něčeho jiného se stává cíl sám o sobě. Postupně se poruše příjmu potravy daří zvyšovat míru svého vlivu, sama se stává z pomocníka nepřítelem, ale za nepřítele označuje jídlo, váhu, tělesné proporce, neschopnost... Člověk si v umělém lesku svého cíle nevšimne, jakou cenu platí za snahu o jeho dosažení. Platí totiž svým životem plným radosti, svou svobodou volit si různé cesty, svou možností milovat sebe a svůj život bez podmínek. Je obalen nepostřehnutelnými vlákny, je znehybněn, ale oslepen. Nevidí, že je nesvobodný, nevidí, že už neřídí vůz svého života sám, ale že otěže drží porucha příjmu potravy. To je stav, kdy se dá opravdu říci, že je člověk „ne-mocný“.

Dokud je ale tento člověk naživu, existuje naděje, že se probere a začne vlákna rozplétat. Naděje, že postupně bude objevovat své síly, odhalovat klamy, kterým věřil a podle kterých žil. Naděje, že ze dna zoufalství sebere odvahu a odhodlá se ke změně. Naděje, že si nasadí jiné brýle, se kterými se stanou důležité jiné věci v jeho životě, a tím pádem začne i vidět jiné cesty k jejich dosažení. Naděje, že bude mít důvod vydržet nástrahy a náročnost tohoto rozplétání a odolat svodům původní strategie, která se bude snažit ho znovu zlákat. Naděje, že v sobě rozpozná toho člověka, který je schopen mít svůj život ve svých rukách a který unese svou svobodu i zodpovědnost. Naděje, že mu toto rozplétání přinese radost, energii a smysl. Čím sílí člověk, tím porucha příjmu potravy slábne. Člověk je totiž vždy víc než jeho problém. Jen si na to musí vzpomenout, musí si tu myšlenku dovolit, musí se pro to rozhodnout. A k tomu je mnohdy nezbytná odborná pomoc, protože to může být velmi náročný, klikatý a pomalý proces. Lékaři mohou pomoci posílit tělo, aby mělo více sil, psychologové mohou poskytnout důležité informace, nové možnosti a alternativy, jak dosahovat cílů ve svém životě, psychoterapeuti mohou nabídnout oporu v hledání sebe sama a prostor pro růst zdravé osobnosti. Také blízcí lidé z rodinného a sociálního prostředí mohou potvrdit, že je dotyčný stále tím člověkem, kterým byl předtím, že je cenný sám o sobě, důležitý pro ostatní a že má v jejich kruhu své nezastupitelné místo. Rozhodnutí ale vždy leží na bedrech dotyčného člověka: zda si chce ponechat dosavadní strategii a zůstat „ne-mocný“, anebo zda mu stojí za to zkusit poodsunout dosavadní brýle a podívat se na svůj život jiným pohledem.

To jsou mé brýle, to je perspektiva, která mi pro mou práci s klienty s poruchou příjmu potravy dává smysl. Způsobují, že se v příbězích svých klientů soustředím na určité věci více. A stejně tak i v příbězích lidí v této knížce. Zajímá mě, jak se to stalo, že porucha příjmu potravy vstoupila do života těchto lidí a co tam zařizuje. Je pro mě důležité rozpoznat, jakými příkazy a manipulacemi řídí jejich život, co jim nabízí a slibuje. Zajímá mě, co se to vlastně tito lidé snažili na počátku své zkušenosti dosáhnout, co jim to tehdy chybělo, že se porucha příjmu potravy mohla vloudit a nabídnout, že to zařídí. Chtěla bych zjistit, kým daný člověk je, když od něj poruchu příjmu potravy oddělím – jaké jsou jeho sny, cíle, schopnosti a radosti. Ptám se, co potřebuje tento člověk, aby mohl převzít zpět otěže svého života a nemusel nechat mentální anorexii nebo bulimii, aby ho vedla. Hledám, co tomuto člověku pomáhá cítit svou vlastní sílu a vidět, že není sám. Dívám se, kam ten příběh měl směřovat na svém počátku a kam dospěl. A v neposlední řadě – těší mě, když vidím, že člověk uchopil pero, obrátil list a začal příběh svého života přepisovat.

Pojďte tyto fascinující příběhy spolu se mnou sledovat.

Mgr. Eliška Nehybková

Můj příběh – kde jsme skončili

Je to asi sedm let, kdy jsem usedla k počítači, před sebou prázdný list papíru a začala vzpomínat na bezmála dvě třetiny svého života silně ovlivněného anorexií. Z toho vyšla moje kniha UŽ JE TO ZA MNOU aneb zpověď (bývalé?) anorektičky. Dnes usedám znovu, o mnoho životních zkušeností bohatší. Bohatší nejen o bolestné a radostné okamžiky, ale i o spoustu příběhů vás, čtenářů.

Kniha

Vydání první knížky znamenal zlom v mém soukromém i profesním životě. Troufám si říct, že byl život před knížkou a po knížce. Kniha spustila lavinu úlevy a smysluplné práce. Znamenala pro mě první veřejné přiznání anorexie, stala se mi ochranným štítem, s kterým jsem předstoupila před čtenáře, před lidi, kteří mě znali a kterým jsem potřebovala sdělit, čím jsem si prošla a čím právě procházím.

Díky knize se můj příběh dostal do povědomí veřejnosti a já jsem dostala šanci o potížích hovořit do médií i na besedách. Vím, že nejsem spasitel, že nezměním svět a že moje rozhovory zaznamenal jen „zlomek“ společnosti, přesto se tímto způsobem snažím alespoň nepatrně šířit, co mě (a jak jsem brzy pochopila i ostatní nemocné) trápí. Hovořím o věcech, které mně a potažmo ostatním nemocným ubližují, o tom, co jim podkopává nohy ve snaze uzdravit se, čím je naopak lidé mohou podpořit.

Kniha splnila, co jsem chtěla a potřebovala. Byla mou první psychoterapií. Vypsala jsem se z bolesti a veškerého trápení, zároveň se stala mým ochranným štítem. Díky ní už se nebojím o své nemoci mluvit, přiznala jsem se, a tím se mi ulevilo. Připadá mi, že mám více síly čelit mnohdy agresivnímu okolí, poznámkám a narážkám.

Jednou z posledních vět předchozí knihy je moje přání, aby pomohla alespoň jednomu člověku. Jak jsem pochopila z dopisů čtenářů, mnozí se v mém příběhu našli a některé situace prožívají i oni ve svém životě. Právě sdílení našich prožitků bylo obohacující pro obě strany. Psali mi, že se dosud cítili být v nemoci osamoceni, nerozuměli sami sobě a ulevilo se jim, když zjistili, že někdo jiný prožívá totéž. Kontaktovali mě i jejich rodiče, sourozenci, blízcí a byli rádi za to, že pochopili, co se jejich dítěti děje „v hlavě“. Na anorexii je totiž nejhorší, že ve chvíli, kdy je člověku nejhůř, sám sebe nechápe a nedokáže si objektivně říci o pomoc. V tu chvíli jsem ucítila, že to má smysl. Najednou jsem měla pocit, že nemluvím jen sama za sebe, ale i za ty, kteří se mi svěřují, kteří jsou momentálně v akutní fázi nemoci a nemohou o svých potížích veřejně hovořit.

Křest

Na křtu se odehrála dojemná scéna, která stála na začátku další zajímavé cesty a jednoho přátelství. Přistoupila ke mně paní s kyticí v ruce. Když mi ji předávala, představila se jako zástupkyně Centra Anabell, které pomáhá lidem s poruchami příjmu potravy. Nechala mě pozdravovat od samotné ředitelky Jany Sladké, která se tímto omluvila, že se sama nemohla dostavit. Ale vyjádřila podporu, protože ona sama kdysi prošla podobným peklem, také napsala knihu, pak se rozhodla pomáhat nemocným, zkrátka naše příběhy měly dost podobného. Brzy poté jsme se s Janou sešly osobně a postupně a nenásilně začala vznikat naše spolupráce. Tu a tam jsme uspořádaly společnou besedu, tu a tam jsem vystoupila na její přednášce, já jsem do Anabell odkazovala čtenářky, které po mně chtěly rady, jež jsem jim jako laik nebyla schopna dát. Jana se stala mou rádkyní a troufám si říct, že mezi námi vzniklo přátelství, jehož „plody“ právě držíte v ruce.

Psychoterapie – uvědomění

Hlavní myšlenka následujících stránek zní: nebuďte na anorexii sami, svěřte se do péče odborníků, nepovažujte to za svoje selhání, ani si „nehrajte“ na hrdiny, kteří to zvládnou sami. Terapie mi ukázala cestu, pomohla mi pochopit sama sebe a odebrala ze mě obrovský balvan, se kterým jsem si nevěděla rady. Víte, nemocný anorexií prožívá hrozný tlak a výčitky, když vnímá, že ubližuje svým nejbližším. A věřte, že on to skutečně vnímá, i když se vám to nezdá. Jenomže to, co ho ovládá, je silnější než on sám a nedokáže s tím nic udělat. Navíc neví, proč to dělá, proč vám ubližuje. Nechce to. Takže nejen že zápolí se smrtelnou nemocí, která ho ničí, téměř ho rozkládá, ale ještě na sobě nese náklad výčitek svědomí, že ubližuje.

Nemocný se setkává s nepochopením. Však on sám nechápe, co se s ním děje. Anorexie na to jde totiž nenápadně. Zpočátku kolem vás tak lehce krouží a testuje, jestli jste vhodný adept. Stále se k vám přibližuje, přehodí vám kolem krku smyčku, o které zatím ani nevíte. Nejdříve vás hladí po krku a po egu a tváří se jako přítelkyně. Postupně však smyčku utahuje a vy si jí všimnete, až když vás začne dusit. To už se z kamarádky stane zákeřná soupeřka, která vám nedovolí spolknout sousto, nutí vás cvičit do úmoru, připraví vám celodenní program, který musíte přesně plnit. Je to vyčerpávající. Není to život, ale přežívání. Večer padnete únavou, že jste splnili všechny rituály. A když některý vynecháte, šílíte. Další den začíná stejně únavný koloběh.

Dlouhá léta jsem sama hledala příčiny mých potíží, ale marně. Nic z mé minulosti mi nedávalo smysl, proč by zrovna to a to mělo způsobit anorexii. Nikdo mi nedokázal dát uspokojivou odpověď. Výroky lékařů, že anorexie znamená komplikované vztahy v rodině, komplikované vztahy s matkou, mi zněly jako fráze. Vždyť nepocházím z rozvrácené rodiny, vždy jsem vnímala silnou lásku obou rodičů. Věděla jsem, že my děti pro ně znamenáme naprosto nejvíc a naše vztahy jsou silné. Rodiče se pohybovali v určitých mantinelech daných jejich výchovou a prostředím, ve kterém vyrostli, a v rámci těchto mantinelů nám poskytli to nejlepší, co mohli.

Nikdy! A zdůrazňuji slovo NIKDY mi doma nikdo neřekl, že jsem při těle, že bych něco neměla jíst, abych nepřibrala, nikdy mě nikdo neomezoval ani netrestal za to, když mi něco nechutnalo. Neznechucovali mi jídlo nucením. Dokonce i když jsem nedojedla nedělní oběd, po němž nám mamka dala jako sladkou tečku kousek čokolády, čekala jsem, že já dostanu zákaz. Ani to ne. I když jsem nedojedla svou porci, čokoládu mi neodepřela. Já jsem si toho vážila, uvědomovala jsem si, jak je v tomto ohledu velkorysá, a v žádném případě jsem toho nezneužívala.

V čem byl tedy problém, že jsem spadla do anorexie?! Na to jsem přišla až díky systematické psychoterapii. Našla jsem si pevnou pomocnou hůl v podobě dobré psychoterapeutky. I to je důvod, proč příběhy v knize komentuje psycholožka.

Až po mnoha intenzivních sezeních se mi všechno spojilo. Můj život dosud připomínal rozházené kostičky puzzle. Zoufale jsem hledala, která by do které zapadala. Nyní se mi díky odbornému vedení před očima skládá srozumitelný obraz.

Zjistila jsem důležité věci. Neexistuje jediný spouštěč, nelze říct, tohle mi to způsobilo, tenhle člověk na mě prsknul bacila anorexie. Onemocněla jsem souhrou mnoha okolností, počínaje fyzickými předpoklady, genetikou, okolním světem, ve kterém jsem se pohybovala, různými strachy, jinými nemocemi a dalšími událostmi, které vedly k tomu, že jsem už jako dítě měla nízké sebevědomí a byla nespokojená ve svém těle. Nelze tedy říct, včera jsem byla zdravá a dnes jsem nemocná. Jsou situace, které do člověka zasejí semínko anorexie, ta potom vlivem dalších okolností začne klíčit, roste, až to jednou bouchne. Tato tabuizovaná nemoc často lidi svádí k tomu nemocné odsoudit, vysmát se, že je to trhlá anorektička. Ale za odstrašující fyzickou stránkou se ukrývá citlivá a často velmi inteligentní bytost, která vnímá, myslí, prožívá a šíleně se trápí. Člověk si anorexii nikdy nezpůsobí zcela sám a ještě k tomu dobrovolně. Proč by to přeci dělal?! Proč by si ubližoval?! Bez příčiny se jen tak pro nic za nic nikdo nebude ničit. Anorexie je vyvrcholením mnoha a mnoha problémů, které se v člověku nahromadí a dusí ho.

Když jsem si tohle uvědomila, strašně se mi ulevilo. Díky tomu jsem sama sobě dokázala odpustit. Konečně chápu, co se se mnou dělo a děje, a hlavně že za svou nemoc nemůžu. Já nejsem viník. Po čtvrtstoletí, kdy jsem nerozuměla sama sobě, trápila jsem se, že anorexií ubližuji nejbližším, jsem si odpustila. Odpustila jsem i svému okolí, protože člověk hledá viníky i vně sebe. Ale ani tam jsem nemohla jednoho konkrétního najít. Zkrátka příčiny se skládaly a nabalovaly na sebe, až mě zcela prostoupily.

K tomu bych ráda zmínila další pro mě důležitou věc, a tou je potřeba sdílení a vyřešení minulosti. Většina lidí, kteří procházejí podobnými potížemi, mi píšou, že se také potřebují svěřit, vypsat se z bolesti, jsou rádi za otevřenost a možnost si o problémech pohovořit. Tu a tam ale někdo nevědomý zareaguje větou: „Už se v té minulosti nepatlej, nevracej se do toho, co bylo, bylo, koukej se dopředu.“ Ale já nemůžu. Nemůžu se jen tak odstřihnout od minulosti. Vždyť bych musela vymazat dvě třetiny svého života. Musela bych popírat skoro celý svůj život. Dlouho jsem dělala, že anorexie není. A ona byla, zmítala mnou, ovládala mě. Teprve když jsem ji vzala na vědomí, mohla jsem ovládat já ji. Vím, že minulost nezměním, ale když ji pochopím, tak se s ní lépe vyrovnám a odrazím se dopředu. Problémy psychických nemocí jsou neuchopitelné, nemůžeme je operovat, nevidíme je na rentgenu.

Kontakt se čtenáři

Psychoterapie mi pomáhá i v komunikaci s mými čtenáři. Přicházejí mi e-maily od nemocných, svěřují se mi, avšak někteří mají dojem, že já za ně jejich problém vyřeším. Žijí v jakési iluzi, že jim snad poradím jednu formulku, dotknu se jich a oni se uzdraví. Tím, že jsem se čtenářům otevřela v knize, považovali mě za svoji kamarádku, se kterou si budou pravidelně psát a setkávat se jako přátelé, staří známí, budou se vzájemně svěřovat a řešit spolu svoje každodenní potíže. Bylo to pro mě velmi náročné, protože jsem je nechtěla odmítat, ale zároveň jsem musela chránit sebe samu. Nejsem odborník, který umí pracovat se silným psychickým tlakem ze strany pacientů, a kdo byl někdy v kontaktu s nemocným anorexií, ví, kolik ho to stojí energie.

Sama dobře vím, že když se dotyčný brání, nikdo mu nepomůže. Může ho nátlakem donutit jíst, přibrat, ale dokud člověk sám nechce, tak bude jen hledat možnosti, jak zase zhubnout a oklamat okolí. Aby se mohl opravdu začít uzdravovat, musí se rozhodnout a najít v sobě sílu a smysl. Všichni okolo mu k tomu můžou pomoci přichystat „zoranou půdu“, poskytnout mu berličku a podepřít ho. Nepovažuji se za člověka, který by mohl radit.

Cítila jsem, že mě nemocní vysávají, a bylo nutné si nastavit jakési hranice, za které je nepustím. Bylo náročné zvládnout desítky lidí, kteří se ke mně upínali jako k modle, jež je uzdraví. Já nemůžu léčit. Mohu jen na základě vlastních zkušeností hovořit a psát o tom, jak s nemocným komunikovat. Můžu zdravým lidem ukázat, co nemocný cítí, co prožívá, co mu ubližuje a co ho naopak podporuje.

Něco jako desatero

Při komunikaci se čtenáři jsme zjistili, že nás tíží podobné věci, těžko zvládáme stejné situace, bojujeme s předsudky, které jsme si zasunuli do hlavy třeba již v útlém dětství. A tak jsme sestavili pomyslné „desatero“, jakési věty, které se lehce uhnízdí v hlavě a pak nemocného po mnoho let sžírají.

+Tohle nemůžeš, po tom by ti narostl zadek.

Ať už je to čokoláda, koláč nebo zmrzlina, nemocný si ji nedopřeje, i když má hlubokou podváhu. Nevymaže z hlavy třeba jen lehkomyslné poznámky tatínka, sourozence, kamarádů nebo spolužáků. Já jsem takhle v pubertě přestala jíst vanilkové rohlíčky. V jakémsi dětském pořadu dětský hlas sděloval: „Víte, že když sníte jeden vanilkový rohlíček, musíte ujít čtyři kilometry, abyste ho ze sebe dostali?“ Souvětí jsem citovala naprosto přesně. Tak moc mi věta utkvěla v hlavě. Slyším i přesnou intonaci chlapce, který výrok četl. Od té doby jsem vanilkový rohlíček nedala do pusy. Až teď, po dvaceti letech. A žádné čtyři kilometry chodit nemusím.

+Ty ses hezky zakulatila.

Postrach každé dívky, která má co do činění s anorexií. Věty tohoto typu, třeba i v dobré víře mířené na její zvětšující se postavu, nemocnou dívku ničí. I když ji chcete pochválit, ona to vnímá tak, že je tlustá. A to je to, čeho se nemocní nejvíce bojí.

+Ale už jsi zdravá, že? Už to na tobě není vidět.

I když chcete říct, že už dívka není vychrtlá a nevypadá na umření, ona má v hlavě pocit, že chce, aby TO na ní bylo vidět. Pokud už nemoc není vidět, znamená to pro ni, že strašně přibrala. Mně jednou moje známá ve snaze mě povzbudit řekla: „Nikdy by mě nenapadlo, že bys snad mohla někdy prožít anorexii.“ Myslela to dobře, ale já jsem si musela stále opakovat, že mi neříká, že jsem při těle. A to už jsem měla podobné připomínky vcelku vnitřně zpracované. Ono to prostě dlouho trvá, než se jich člověk zcela zbaví.

+Už stačí, už nepřibírej.

I tuto větu mi lidé říkali. Také to mysleli dobře. Chtěli mi dát najevo, že už se nemusím trápit tím, že bych ještě MUSELA přibírat. Ale já si to vysvětlila tak, že už pozor, teď už by se moje váha mohla pohybovat na hranici nadváhy.

+Sluší ti to.

Ano, i tato nevinná a krásná věta nemocnému často nedělá dobře. I to v jeho mysli znamená, že už nevypadá jako hubeňour.

+Teda, tys nějak přibrala, viď?

Tady už dotyčný „útočí“ přímo. Někdy opět pochvalně, ale jindy tak trochu provokativně. Tyhle věty fakt bolí. Často přemýšlím, proč je lidé říkají. Když vidím, že někdo přibral, proč se ho na to ptát? (I tu provokaci jsem zažila.) A tak jsem se naučila bránit. Zkrátka na rovinu požádám, abychom změnili téma, že mi to nedělá dobře. Když ale vidím, že si někdo rýpne ošklivě, zlomyslně, jako se mi stalo: „Ty jdeš ode zdi ke zdi, co?“, tak řeknu: „A proč mi to říkáš? Chceš mi ublížit? Proč máš potřebu tohle komentovat?!“ To je moje obrana.

+Dokaž, že jíš.

Se čtenáři jsme se shodli, že věta „Dokaž, že jíš“ nemocné ponižuje. Dlouho mi trvalo, než jsem si zvykla jíst s ostatními. Musela jsem si v hlavě ujasnit, že nejsem cvičený pes, který ukazuje, co umí, ale že to dělám jen a jen pro sebe.

Co jsem se naučila

+Naučila jsem se bránit a říct si o to, co potřebuji.

+Jsem schopná lidem říct, že mi poznámky o mojí postavě nedělají dobře, a požádám je, aby změnili téma.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Jídlo není nepřítel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.