Copyright © Jiří Bílek, 2020

Cover © Jiří Arbe Miňovský, 2020

Photos © Jiří Bílek, Wikimedia Commons, 2020

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2020

ISBN 978-80-7557-960-7 (print)

ISBN 978-80-7557-895-2 (ePub)

ISBN 978-80-7557-896-9 (mobi)

ISBN 978-80-7557-897-6 (pdf)

Obsah

Poděkování

Úvodem

Kameny uctívané i proklínané

Zázračné a léčivé kameny

Ďábelské kameny a stopy

Potrestané hříšnice a hříšníci

Terminologie megalitických památek

Megalit

Jednotlivé kameny

Vázané stavby

Svět plný megalitů

„Lapides paganorum“ a jejich obhájci i pochybovači

Pohanské kameny jako hřích a hrozba

Pozůstatek pravěkých kultů

Trojice „otců zakladatelů“

„Otec“ tří pravěkých epoch

Dva Angličané a Ir

Takových útvarů si všímati a bedlivým skoumáním ustanoviti

Geolog, paleontolog a archeolog

Starý mládenec s družinou

Zakladatel moderní archeologie

Více geograf než archeolog

Příběh dolmenu u Strakonic

Skvělý archeolog-amatér

Pravých menhirů v Čechách není

Slepé uličky archeologie

Geolog, astrolog a publicista

Petroarcheolog a beletrista

Psychotronik a fotograf

Donutil sochy kráčet

Dva geologové na stopě

Známé i méně známé megalitické stavby

Není tu jen Stonehenge

Pravěká observatoř, kalendář, nemocnice, maják pro mimozemšťany

Místo slunečních rituálů

Silbury Hill

Avebury

Rollrightské kameny

Mohyla Brin-Kelly-Dee

Skotský Maes Howe

Mohylový monument Newgrange

Kamenné záhady „sladké“ Francie

Carnac

Zkamenělí Římané, kalendář, observatoř i obětiště

Pravěká ZOO

Helvétská kamenná alej

Portugalské Mouras Encantadas

Ales Stenar – švédské Stonehenge

Sardinské nuraghi a korsické prehistorické sochy

Nejstarší kamenné chrámy světa

Kamenné koleje mířící do moře

Menhiry „černého kontinentu“

Velké kamenné kruhy

Hrob mytického obra

Megality za Atlantikem

Medicínský kruh v horách

Velká hadí mohyla

Kamenné koule z Kostariky

Golfové míče bohů

Arménské Stonehenge

Sibiřské a mongolské záhadné jelení kameny

Kamene zabudnutého času

Záhada obřího valu

Vztyčené kameny, kamenné řady a kruhy a další megality v Čechách a na Moravě

Kameny spatřené a dotýkané

Bratronice – kámen u hřiště

Březno – Zakletá dívka

Dolní Chabry – Zkamenělý slouha

Drahomyšl – Zakletý mnich

Družec – Zkamenělec

Horoměřice – Zlomený kámen v ohrádce

Hradišťko – U kamene v Kersku

Hřivčice – ukazatel cest

Javorník – Měsíční, Větrný a další kameny

Jemníky – U Kamene

Kamenný most – U Kamene

Klobuky – Zkamenělý pastýř

Krabčice a Bechlín – pomník s nápisem

Křečovice – „keltské sluníčko“ v kostelní zdi

Kvílice – Boží sloup a Boží muka

Ledce – ztracené kameny

Lhota – Křížový kámen

Libenice – Keltská stéla

Líšno – kámen v zatáčce

Orasice – Keltský kámen

Rakovník – Kamenná panna

Selibice – kámen v muzeu

Skůry – U Kamene

Slaný – Slánská hora – dva zřícené kameny

Slavětín – Baba

Smečno – Muclavská louka – kámen v bodláčí

Tuchlovice – jeden svalený, jeden stojící a dva zmizelé kameny

Vinařice – kámen v pomníku

Vyšehrad – nejen Čertův sloup

Zbudov – Kubatovy kameny

Zbuzany – Pod ouporem u kamene

Kameny nespatřené

Bezděz – ležící kámen

Bolevec – stojící kámen s pěti menšími

Borovany – velký kámen na malém kopci

Ctiboř – dva nové kameny

Čachořice – malý menhirek

Číměř – nakloněná stéla

Damíč – kámen v lese

Dívčí kámen – léčivý menhir

Dobšice – vztyčený kámen

Homole – kámen na Balvanské hoře

Horská Kvilda – záhadný kámen u potoka

Hostišovice – kámen u jeskyně

Hrachov – bachratý kámen

Hrejkovice – kámen na kameni

Chlístov – tři kameny

Chodeč – nakloněný kámen

Chřešťovice – kámen s křížem

Chválov – kámen u dolmenu

Jistebnice – záhadný kámen

Kamenice – menhir v lese

Kleť – čtyři kameny či aktility

Klíčov – špičatý kámen

Kněžice – kámen s křížem

Kšice – menhirový kopec

Lásenice – černý kámen

Líčkov – kámen s letopočtem

Líchovy – kamenná svatyně s menhirem

Milevsko – dvoumetrový kámen

Modrava – velký stojící kámen

Mokřany – pozitivní kámen

Mosty u Kunžaku – pět kamenů

Nálesí – dvojice kamenů

Nové Dvory – široký menhir

Nýrsko – kámen u svatyně

Peckov – balvan u potoka

Petrohrad – kámen z doby bronzové

Písecké hory – obnovený menhir

Pivovarská hora – kámen na vrcholu hory

Prachatice – kámen v muzeu

Ražkov – aktilit

Skryje – neznámý kámen

Strážný – dva kameny s vizírem

Strmilov – dva velké černé kameny

Sušany – možný menhir

Šidlákov – opět stojící kámen

Šichova Vesec – menhir či smírčí kříž

Trnová – žulový balvan u hájenky

Újezdec – záhadný kámen

Varhošť – mohl by to být menhir

Veletín – jeden kámen na křižovatce a dva u hájovny

Velký Bor – stojící kámen

Vepice – kámen se svatyní a kruhem

Vesec – ráj milovníků kamenů

Vilín – dva vztyčené kameny

Vojetín – kámen u hradu Houska

Vrkoslavice – trojúhelníkový menhir

Zadní Boudy – tři kameny se svatyní

Zbečno – kámen u rybníčku

Žerčice – kámen z mohyly

Kamenné řady a kruhy

Kounov – od dostihů po mimozemšťany

Nečemice – řady míří do nebe

Kluček – chmelnice lemované menhiry

Špičák – kamenný kruh a řada

Hředle – zmizelé kruhy

Bezdědovice – řady v lese

Bylany – šest kamenů u cesty

Cehnice – kruh s menhirem

Dobrš – řada kamenů

Jílové u Prahy – narušené kruhy

Kotlasy – řada či řady

Křakov – kamenná řada

Lázně Kynžvart – řady či řada

Libenice – menhiry s řadou

Libětice a Nihošovice – zničené řady a kruhy

Malčice – menhir, kruh a mohyly

Růženčina zahrádka – mozaika v horách

Sedlice (Lažany) – čtyři kamenné řady

Slatina – Čertovy náramky

Zadní Ptákovice – kamenné řady

Zlešička – padlý menhir a poškozený kruh

Zvotoky – tři kamenné řady na kopci

Žirovnice – kruhy z kamenů

Kamenné či také královy stoly

Kunějov – stůl se strašidelným kamenem

Lužnice – kámen u rybníka

Modrá – stůl moravských knížat

Vícenice – utajený kámen

Zničené a zmizelé kameny

Brozánky

Čakovice – Kámen ze svatyně

Dlažkovice

Droužkovice

Dřínov

Kralupy nad Vltavou

Liběchov

Louny

Sluhy

Sousedovice – Zkamenělá baba, Alžběta

Všestudy

Novodobé vztyčené kameny

Hajany – kámen ze sklepa

Holašovice – kruh z 13 kamenů

Jilem – strážce rezervace

Křešice – kámen

Kutná Hora – kamenný kruh s Goliášem

Ludéřov – kámen vysoký 4 metry

Mořinka – silvestrovský menhir

Praha – Dívčí Hrady – tři neobjevené kameny

Praha – Trója – kamenný kruh

Říčky – kruh z kamenů

Svatá Kateřina – Kamenný kruh druidů

Tábor neboli Burkovák – kamenný kruh

Volary – kruh jedenácti kamenů

Zdíkov – kámen vztyčený traktoristou

Železná – obří kámen u říčky

Kamenné otazníky zůstávají

Čtyři hlavní oblasti

Kameny s mnoha posláními

Podivné kruhy s příkopy a vchody

Rondely v Čechách a na Moravě

Druh posvátné práce?

Sociokultovní poslání

Předobraz megalitických staveb?

Zátka proti mořské vodě

Centrální uzly energetického systému Země

Zakonzervovaná energie

Beztělci a megabity paměti

Dvě energie proti sobě

Keltský obzorový kalendář

Pět druhů vztyčených kamenů

Za všechno mohl ledovec

Nic není zcela jisté

Stále osiřelé kameny

Poděkování

Považuji za milou povinnost poděkovat všem, kteří byli ochotni mi při mém pátrání po vztyčených kamenech, kamenných řadách a kruzích jakkoliv pomoci. Nebylo opravdu možné všechna na internetu uváděná místa prověřit osobně, po řadě pokusů, kdy jsem najezdil stovky a nachodil desítky kilometrů často v náročném terénu a na uvedených lokalitách žádný kámen nenašel, jsem rezignoval. O to víc děkuji všem, kteří se mi snažili pomoci a opravdu pomohli.

Bc. Martina Bastlová, Kulturní a informační centrum města Nýrska

Jana Blatná, Obecní úřad Vacov

Mgr. Kateřina Brachtelová, starostka obce Tisová

Jitka Dondová, starostka obce Petrohrad

Jarmila Hanušová, Obecní úřad Soběšice

Štěpánka Hejlová, Obecní úřad Zvotoky

Eva Jelínková, starostka obce Lásenice

Bc. Gabriela Ježková, Městský úřad Mimoň

Kateřina Krutinová, Tisová

Andrea Levická, asistentka starosty obce Strupčice

Ing. Gabriela Macková, starostka obce Ctiboř

Štěpánka Pflegerová, Archiv města Plzně

Mgr. Kamila Pokorná, Milevsko

Taťána Prošková, Zbečno

Markéta Přílepová, Obecní úřad Malenice

Marcela Rosová, Prachatické muzeum

Kateřina Ryšavá, starostka obce Tisová

Jelena Šaršeova, Správa Chráněné krajinné oblasti Kokořínsko – Máchův kraj

Jindřiška Vrbatová, Most

Manželé MUDr. Věra a MUDr. Stanislav Hanouskovi, Chotěboř

PhDr. Karel Foud, Národní památkový ústav

Miroslav Hrazánek, Obecní úřad Jesenice

Josef Jedlička, Skryje

Milan Klement, starosta obce Jilem

Tomáš Krutina, místostarosta obce Tisová

Karel Kučera, starosta obce Soběšice

Jaroslav Málek, starosta obce Kšice

Břetislav Matouš, Ústí nad Mží

PhDr. Vojtěch Pexa, Ústav archeologické památkové péče severozápadních Čech

L. Pořízek, Správa chráněné oblasti Kokořínsko-Máchův kraj

Miroslav Rokoš, kronikář obce Všestudy

Miroslav Roučka, starosta obce Vacov

Marek Řeháček, tajemník Magistrátu města Jablonec nad Nisou

Karel Skalický, Městské muzeum ve Volyni

František Soukup, Tachov

Pan Vaňáč, Informační a kulturní centrum Volary

doc. PhDr. Václav Vondrášek, CSc., Volary

Ing. Vladimír Vršovský, Agentura ochrany krajiny a přírody ČR Liberec

Úvodem

Svůj první menhir či spíše vztyčený kámen jsem viděl jako školák asi půl kilometru za naší vesnicí. Stál v polích pod velkým kaštanem na mezi u polní cesty k lesu a byl tak tmavý a neforemný, až z něj šel strach. Chodíval jsem kolem něj cestou ze školy a představoval si, že by ten kámen mohl oživnout a… Potom nejprve kaštan s kamenem od vesnice oddělil přeložený potok ve vyzděném korytě, takže cesta k lesu zmizela, a nakonec kaštan porazili a kámen někam odvezli nebo zasypali, protože přes toto místo byla postavena železniční trať na vysokém náspu. Krajina se v důsledku důlní činnosti měnila a změnila k nepoznání. Občas mě zamrzí, že jsem tenkrát kámen alespoň nevyfotografoval.

S dalším vztyčeným kamenem jsem se setkal náhodně – jel jsem do Peruce, kde potkal kníže Oldřich krásnou pradlenu Boženu, pořídit fotografie pro jednu ze svých knížek a uprostřed planiny jsem spatřil nádherný kámen. Tyčil se přímo vyzývavě a já samozřejmě neodolal. Už jen pro tu vzpomínku na „můj“ kámen pod kaštanem. Tehdy byl kámen uprostřed pole a muselo se k němu klopýtat přes oraniště a já netušil, že jsem došel ke Kamennému pastýři u Klobuk, k našemu asi nejznámějšímu vztyčenému kameni označovanému za menhir. To jsem zjistil až následně z literatury a dozvěděl se také, že podobných kamenů, které by mohly být pravěkými menhiry, je na Lounsku, Slánsku, Kladensku a Žatecku víc.

Staly se pro mne koníčkem, objížděl jsem je a zachycoval na svitkový film, z počátku jen černobílý. Sháněl jsem vše, co se týkalo „českých menhirů“ a postupně zjišťoval, že ne všechno, co se píše v knihách a časopisech, odpovídá skutečnosti. A to jsem ještě netušil, že přijde „doba internetová“, kdy počet údajných menhirů začne prudce narůstat a informace o nich bude stále těžší ověřovat. Většina místních lidí o „nějakém šutru za vesnicí“ neví – čest těm několika málo výjimkám – a tušení o nich nemají ani na většině obecních úřadů, které jsem kontaktoval. Několik z těch kamenů, které jsem před lety viděl a nafotografoval, dokonce zmizelo, prý si je odvezli různí zbohatlíci ke zkrášlení svých luxusních vil, další jsou zapomenuté a zarostlé tak, že jejich nalezení je opravdu nesnadné. A jiné vinou různých „pravěkých úprav“ okolí hodně ztratily ze svého kouzla. A snad aby to měli badatelé ještě těžší, vyrůstají stále nové, uměle vztyčované kameny i jejich sestavy „od Aše až po Jablunkov“.

To bylo jedním z důvodů, proč vznikla tato knížka. Zachycuje „stav českých menhirů“ na počátku roku 2020 a je možné, že ve chvíli, kdy ji čtenář dostane do ruky, už mnohé bude zase jinak. Je rozdělena do čtyř kapitol – v první si povíme o kamenech jako fenoménu lidských dějin, seznámíme se s odbornou terminologií a poznáme zahraniční i naše badatele, kteří se otázkám megalitů věnovali nebo věnují. Druhá kapitola je putováním po zahraničních megalitických památkách, třetí – těžiště knihy – je věnována vztyčeným kamenům, kamenným řadám a kruhům i dalším megalitům na území Čech a Moravy. Poslední kapitola přináší přehled teorií o tom, kdo byl tvůrcem megalitů a jaký byl jejich účel.

Kameny uctívané i proklínané

Kámen fascinoval člověka už od chvíle, kdy se naši dávní prapředci objevili na této planetě. Byl prakticky všude, tvrdý a vzdorující času, který jako kdyby nad ním neměl žádnou moc. Každý otisk vytesaný do kamene přežíval celé generace a zůstával stejný, byl němou připomínkou a svědectvím dávno minulých událostí, na něž by se jinak zapomnělo. On to však stále znovu a znovu připomínal – tady byla vždy hranice mezi dvěma kmeny, na tomto místě byl uzavřen mír mezi nepřáteli, právě zde přísahali naši náčelníci ve chvíli, kdy se ujímali vlády.

V úvodní části našeho putování za menhiry si povíme základní informace o kamenech, které v našich předcích vzbuzovaly úctu i strach, seznámíme se se základní terminologií, která nás bude provázet na dalších stránkách, přiblížíme si osudy vztyčených kamenů v různých historických epochách a povíme si také o těch, kteří se problematice megalitů věnovali a věnují ve světě i u nás.

Zázračné a léčivé kameny

Některé kameny či spíše kamenné bloky dostaly od přírody roztodivné tvary připomínající zvířata, lidské bytosti či bájné postavy. Jiné zase upoutávaly svým netradičním zbarvením, třeba tzv. bludné kameny přinesené ledovci z velkých dálek. Staly se kultovními místy – spolu se stromy, studánkami či vodními prameny –, kde pohanští předkové konali různé rituály, jimiž si chtěli naklonit své bohy. Někdy sem putovali i z velké vzdálenosti, protože některé kameny měly v jejich představách mimořádnou sílu a moc. Tato tradice uctívání kamenů a skal byla velmi silná a křesťanská církev proti ní bojovala dlouho do středověku. Ještě v Kosmově kronice z 12. století můžeme číst odsouzení těch, kteří tajně přinášeli ke kamenům a studánkám oběti.

Krásný kámen, který lidová tradice připsala čertu

Je nemožné vžít se do myšlení pravěkého člověka, ale snad nebudeme daleko od pravdy teorií, že chtěl mít „kouzelný“ kámen co nejblíže, aby zajistil přízeň božstev, zdar a štěstí především sobě. Proč putovat daleko a dělit se o moc kamene s jinými, lepší je mít kámen jen pro sebe. Patrně z tohoto důvodu se začaly objevovat první vztyčené kameny neboli menhiry, které pocházely z místních zdrojů – na území českých zemích šlo nejčastěji o žulu, rulu, pískovec a vápenec –, často ale byly dopravovány z nalezišť vzdálených desítky nebo i stovky kilometrů. Bylo to opravdu vyčerpávající, ne vždy bylo možné využít dopravu po vodě a potom musela nastoupit síla tažných zvířat, především volů, a lidských rukou. Pod někdy opravdu obrovské kameny byly vkládány válce či se nakládaly na sáně, ale mnohdy se prostě jen táhly. Ta vyčerpávající a dlouhotrvající námaha musela mít nějaký důvod, protože odváděla kmen či komunitu od lovu i dalších činností nezbytných pro přežití. To, co si od kamene nebo kamenů slibovali, pro ně muselo být ještě víc zásadní a důležité.

Někteří badatelé soudí, že vztyčování kamenů i stavba jiných megalitů byla součástí konkurenčního zápasu o životní prostor mezi migrujícími pastevci a usedlými zemědělci. Vymezovaly určité území, na něž si dělaly kmen či komunita nárok a současně ho měly ochraňovat před nepřáteli. To byl patrně jeden z důvodů, proč obdobím stavby megalitů prošly prakticky všechny pravěké kultury na všech kontinentech.

Tažení velkého kamene na saních podložených kůly

Ďábelské kameny a stopy

Vedle kamenů přinášejících požehnání a štěstí však byly také kameny, které působily cize a nepřátelsky, ať už pro svůj tvar či ještě častěji svým umístěním v krajině. Jak se mohl tak velký a těžký balvan dostat doprostřed lesa, louky nebo pole? Člověk ho tam určitě nedal, jako vysvětlení zbývaly proto pouze nečisté síly, které se snažily vždy lidem škodit. V Čechách, na Moravě i ve Slezsku to byl vedle obrů, trpaslíků a víl typických pro většinu Evropy nejčastěji čert neboli ďábel. Obě pojmenování se objevují v naší lidové tradici okolo 14. století, ale zatímco ďábel někdy v té době přišel ze západoevropské oblasti a byl opravdu vyslancem pekla, potom čert byl slovanský – šlo o původního pohanského běse (bese) neboli démona jako protipólu boha, a čert je tak výtvorem ještě předkřesťanské démonologie. Není také tak strašný a krutý jako ďábel či satan, obvykle při sázce s člověkem prohraje, protože ten se ukáže jako chytřejší a mazanější. Není však čerta dobré podceňovat, protože se stále snaží lidem škodit, a nakonec je odnést do pekla. Navíc na sebe často bere lidskou podobu – nejčastěji myslivce v zelené vestě s červeným kloboukem –, ale může se ukázat také jako kozel, havran, černý kocour či černý pes.

Jedna z mnoha Čertových skal

Martin Stejskal ve své knize Labyrintem tajemna uvádí na území Čech, Moravy a Slezska celkem 53 čertových kamenů, 27 čertových stop, 12 čertových brázd, šest hradů a šest zdí, deset mostů či bran a osm kopců spojených s čertem, a dokonce i Čertovu studánku u obce Myslív jižně od Nepomuku, kde se propadl do země čert pokropený svěcenou vodou a dodnes tam v prohlubni naplněné vodou vztekle bublá. Čertových děr vedoucích do pekla najdeme v Čechách, na Moravě a ve Slezsku dokonce patnáct, tu nejznámější na hradě Pecka.

Krásný otisk své nohy zanechal čert u hradu Zvíkova

Velká část „čertovin“ vznikla díky prohrané sázce, kdy čert něco slíbil postavit, donést či zařídit výměnou za duši a nesplnil to, obvykle proto, že kohout zakokrhal dříve, než měl, nezřídka ponouknutý člověkem, který se vsadil. Například v Lidečku u Valašských Klobouk se čert vsadil, že přes noc postaví most a obrátí tok Senice. Ale kohoutí zakokrhání se ozvalo dřív a tak zůstala jen Čertova skála dlouhá 70 a vysoká 15 metrů, na níž je možné stále spatřit vytlačená záda pekelníka. Vrch Zebín (406 m n. m.) u Jičína připomíná homoli a není divu – čert závodil v běhu s místním mlynářem a musel si na tomto místě vyklepat z boty písek. Tak vznikl kopec, čert se ale zdržel a prohrál.

Čert také zanechal řadu svých stop a otisků v kamenech. Otisk čertova kopyta a dlaně je například na zámku v Březolupech u Uherského Hradiště jako připomínka toho, že si odnesl do pekla krutého zámeckého pána, v Malém Beranově u Jihlavy je na skalce u Kamenného mlýna k vidění otisk čertova kopyta, který se právě tady odrazil, když odnášel do pekla nepoctivého mlynáře, u Miličína poblíž Votic mají Čertův komín – skálu, na níž je vidět otisk čertovy ruky, čertův zadek a kopyta zůstala otištěna v kameni u hradu Lichnice na Chrudimsku, Čertovu šlápotu lze také spatřit na hradě Roštejn u Telče či na hradě Valečov u Mnichova Hradiště, čertův dráp či přesněji drápy mají v Libochovanech na Litoměřicku. Mohli bychom pokračovat dále, vždyť čertových stop, šlápot, rukou, kopyt, drápů či posezení je u nás opravdu hodně. Za poznamenání stojí, že mezi Chržínem a Louckou poblíž Velvar stával kdysi v polích Čertův menhir – velký kámen s rýhami, což měly být stopy čertových drápů. Dostal se sem v důsledku sázky mezi svatým Jiřím a čertem, kdo dál dohodí kamenem z Řípu. Čert dohodil jen za Chržín, drakobijec až za Velvary na místo, kde později vyrostl kostel.

Potrestané hříšnice a hříšníci

Osamělé kameny a kamenné útvary velmi často představovaly také hříšnice a hříšníky a označovaly místa se špatnou pověstí. Protože pověsti vznikaly v lidovém prostředí, jako jedna z prvních byla na řadě vrchnost a především ti, co honili poddané do práce. Ve Staňkovicích na Litoměřicku skoro čtyři metry vysoký skalní sloup připomínající mužský obličej je údajně zkamenělý vrchní velkostatku, který se na tomto místě rouhal, poblíž Nových Hradů u Vysokého Mýta potkal stejný osud za stejný hřích zlého správce, jenž se proměnil v kamenný sloup, u Ramzové na Jesenicku připomíná skalisko zvané Forman či Vozka, že tu pán zdejších hor Praděd pomohl rytíři Ulrichovi v zápase s kancem. Ten slíbil za svou záchranu jídlo pro místní hladové chudáky. Ale správce, který to měl zařídit, se ukázal jako bezbožník a lump, protože cestu před vozem dláždil chlebem pro chudáky. Za to ho Praděd i s povozem a koňmi zaklel do kamene. Stejně dopadl i majitel zámku v Branné na Šumpersku, který nechal hladovým poddaným dovézt místo chleba kameny z hor. Zámecký pán v Dobromilicích u Kojetína zase zabil své dvě manželky a jejich těla zahrabal ve sklepení zámku. Když měl v kostele svatbu s třetí chotí, zkameněl a je k vidění dodnes v podobě kamene zvaného Modrovous u sakristie svatostánku. To loketský purkrabí Gerhard von Wüstenfelse zkameněl pro své velmi zlé činy – nechával těla popravených nořit do vřídelní vody a obalené vřídelním kamenem je pro výstrahu dával rozvěšovat před hradem. V podobě kamene byl v roce 1775 vytažen z hradní studně. Až pozdější zkoumání ukázalo, že jde o meteorit, který byl poté rozřezán a věnován různým muzeím. Na Lokti tak zůstala jen „menší část purkrabího“. Že český čert má na rozdíl od ďábla občas i smysl pro spravedlnost, dokládá hluboká strouha u Lázní Bělohrad na Jičínsku. Říká se jí Čertova brázda a vyoral ji čert pluhem, do kterého zapřáhl dva nejkrutější pohůnky majitele zdejšího panství.

Kamenná svatba u Malhostic na Teplicku připomíná svatebčany proměněné v kámen

Kameny také označují a patrně mají i varovat před zlými místy, lidmi či činnostmi. Vrch Principálek (523 m n. m.) u Semil má na vrcholu čtyřmetrový čedičový kámen označující někdejší popravčí místo. Jeden z nevinně odsouzených chtěl jako důkaz své neviny otisknout do kamene svůj obličej, a když se tak stalo, byl osvobozen. Poblíž Znojma stojí u Havraní skály zkamenělý vůdce lupičů, který na tomto místě zavraždil rytíře a jeho syna a také poustevníka, který ho před smrtí proklel a proměnil v kámen. Severně od Třebíče je osada Pocoucov, kde mají stojící kámen, který má být zkamenělou bábou kořenářkou. Ta se nechala tak zlákat zlaťáky, že zabíjela lidi, kteří k ní přišli žádat o pomoc při nemocech. U Břvan na Lounsku mají názorný příklad pro ty, kteří pracují ve sváteční den. I se svým pánem, který je k tomu nutil, tu zkameněli a na své vysvobození musí čekat do soudného dne. Lokalitě se říká Kamenní mužíčci a jde o roztroušené balvany připomínající schýlené nebo stojící lidské postavy. Na zalesněném vrchu Kumperk nad Jevíčkem leží u dvou jam dva velké balvany. Podle pověsti jde o hledače pokladů, kteří tu skutečně vykopali truhlici plnou zlata a šperků, ale protože jeden z nich porušil příkaz a promluvil, poklad se propadl do země a hledači se proměnili v kámen. Tak trochu netradičního „hříšníka“ lze spatřit u obce Velká Roudka na Blanensku. Prý tu kdysi žil zlý obr, který pojídal lidi. Jednou šlo kolem deset dětí, obr jich devět spolkl, ale desáté se stačilo schovat. Spolknuté děti škrábaly rabiáta v břiše tak dlouho a tak silně, až zemřel. Zůstalo po něm jen zkamenělé obrovské srdce a kolem něj devět malých srdíček. Útvaru se říká Obří srdce.

To opravdu nevypadá na dílo přírody – a přesto to příroda dokázala

Velmi často kameny připomínají osamělé kameny panny, které různým způsobem zhřešily. Na severním úpatí Bukové hory (683 m n. m.) na Ústecku je balvan připomínající tvarem bujné ženské poprsí. Pověst vypráví, že jde o dívku, kterou proklela její babička za to, že místo na mši svatou odešla do lesa na jahody. Na Litoměřicku mají hned dvě Zkamenělé panny – první stojí u Řepčic na svahu vrchu Panna (594 m n. m.) se zbytky hradu a v kámen se ona panna proměnila proto, že se odmítla pomodlit. Druhou najdeme u nedalekých Žitenic – tu prý pro její lenost zaklela vlastní matka. Další Zkamenělou pannu mají u obce Osobovy poblíž Nepomuku na Plzeňsku. Prý jde o dceru loupeživého rytíře, který se rozhodl provdat ji za toho, kdo splní tři velmi těžké úkoly. Jak už to bývá, dokázal to jen čert a chtěl si svou budoucí ženu odnést do pekla. Ale protože šlo o dívku ctnostnou a bohabojnou, hrůzou zkameněla a čert ji shodil na zem. U Rýnovic na Liberecku mají dokonce tři zkamenělé panny v podobě skalisek nazývaných Panenské kameny. Mělo jít o bezbožné dcery místního sedláka, které místo mše svaté pracovaly na poli a byly za to potrestány.

Náš nejznámější vztyčený kámen, Zkamenělý pastýř, stojí u Klobuk

Těžko říci proč, ale nejčastěji – alespoň podle počtu zkamenělců – zhřešili a zkameněli ovčáci, pastýři a pasáci, často i se svým stádem. Nikdo neví, proč kletba dopadla i na nevinné ovce, krávy či jiná zvířata, ale protože v tom jistě byly nečisté síly, odpověď raději nehledejme. U Branné na Šumperku a Častrova poblíž Kamenice nad Lipou se v kámen proměnili pastýři, kteří pohrdli chlebem neboli božím darem, v Hluboké nad Vltavou a Myslíně u Březnice bylo důvodem ke zkamenění pastýře i stáda to, že nehorázně klel, v Oslavanech mělo jít o pasáčka, prokletého i se stádem zlou macechou (ale jiná verze tvrdí, že jde o jeptišky z místního kláštera, které sem utekly před vojáky a modlily se, ať se raději promění v kameny, než aby padly těm ukrutníkům do rukou), v Libčicích u Prahy zaklel stařec nejen zlého ovčáka, ale i jeho ovce, a dokonce psa, v Tismicích na Českobrodsku a v Raděticích poblíž Bechyně kletbu vyslovila zlá selka, protože se pastýř zpozdil na pastvě a u známého hradu Svojanov zaklel mladého pasáčka a ovce zlý hradní pán spolčený s čertem. V Petrovicích u Rakovníka potkalo zkamenění stádo a ovčáka za to, že poštval na chudáka svého psa a u Zlatých Hor se kamenem stal zlý syn pastýře, s nímž si otec nevěděl rady – patrně proto bylo tentokrát ušetřeno stádo. V Zelené Hoře u Nepomuku mají dokonce zkamenělého pastýře se stádem ovcí, které ve výroční den své proměny v kámen (důvod toho neznáme) na chvíli ožijí a pastýř vydává srdceryvné výkřiky. V Čejově poblíž Humpolce zkamenělo pouze stádo – stále se rozbíhalo a pastýř zaklel: „Čert vás vezmi!“ A tak se i stalo…

Naše putování po kamenech zakončíme u velkého balvanu ležícího pod křížem u cesty mezi Červenou Řečicí a osadou Rovné na Pelhřimovsku. Místní pověst vypráví, že kámen se jednoho dne z ničeho nic objevil na dvoře místního sedláka. Ten ve zlosti popadl bič a kámen se začal sám kutálet až na místo pod křížem, kde je k vidění dodnes.

Terminologie megalitických památek

Abychom si na dalších stránkách dobře rozuměli, musíme se seznámit s odbornými termíny, které budeme používat.

Megalit

Je základní termín, který vznikl spojením dvou řeckých slov „megas“ (velký) a „lithos“ (kámen) a jde o obecný pojem představující souborné označení od velkých vztyčených jednotlivých kamenů až po složité kamenné komplexy. Měly být vztyčovány a budovány zhruba v rozmezí let 6000 až 1000 př. n. l., tedy přibližně od poloviny mezolitu (střední doby kamenné) přes neolit (mladší dobu kamennou) a eneolit (pozdní dobu kamennou) až do konce doby bronzové. Obecně se dělí na dvě základní skupiny: jednotlivé kameny vztyčené samostatně či do formací a na vázané stavby sestavené z velkých kamenů kladených na sebe. Stavby, které kombinují megalitickou techniku s jinou, jsou odborně nazývány megaxylické, pokud je kámen nahrazen dřevem, hovoří odborníci o stavbách megadendrických.

Jednotlivé kameny

Megality mají podle svého typu různé pojmenování. Mezi tzv. jednotlivé kameny patří:

Menhir (z keltského „men“ neboli kámen a „hir“ čili dlouhý, tedy dlouhý kámen) je v pravém smyslu monolit použitý v přírodním stavu. V obecnějším významu se používá pro samostatně stojící, svisle zapuštěný, hrubě opracovaný velký blok horniny s jedním rozměrem značně převyšující ostatní. Může být neotesaný nebo jen hrubě opracovaný. Nejvyšší menhir v Evropě je v Brisé u Locmariaquer v Bretani, jmenuje se „Le grand manhir brisé“ či „Er grah“ a je dlouhý 21 metrů při váze okolo 350 tun. Typickým příkladem našeho menhiru je Kamenný pastýř u Klobuk.

Menhir neboli vztyčený kámen

Druhem menhiru je vizir, který mohl sloužit jako „zaměřovač“ pro určování poloh hvězd, Měsíce či Slunce, často v návaznosti na jiné megalitické objekty. Jako příklad českého viziru si uveďme tzv. Špičácký vizir u Kounova, který je plánovitě umístěn vzhledem k poloze místních kamenných řad.

Kamenná stéla se podobá menhiru, bývá ale štíhlejší a zpravidla je umístěna na hrobě. V hrubém obrysu někdy připomíná lidskou postavu. Klasickou kamennou stélou je kámen nalezený v keltské svatyni v Libenicích u Kolína.

Kamenná řada či alej je seskupení jednotlivých kamenů do jedné nebo více řad. V Čechách jsou nejznámější kamenné řady u Kounova.

Kromlech či také cromlech pochází z keltštiny a je spojení slov „crom“ neboli křivý a „lech“, tj. kámen. Jde o formaci vztyčených kamenů okrouhlého půdorysu, která může mít tvar kruhu, oválu, elipsy, neúplného kruhu nebo jen polokruhu. Někteří badatelé ji považují za druh rondelu. Zvláštním typem kromlechu jsou skotské kruhy s ležatým kamenem. Kromlechy najdeme především na Britských ostrovech.

Rondel či v poslední době stále častěji používaný název henge označuje kruhovou formaci tvořenou trility a menhiry, obklopenou na vnější straně valem, někdy i příkopem, které protínají zpravidla čtyři průchody. Val může být doplněn dalším kamenným kruhem. Nejznámější je komplex menhirů a kamenných kruhů u britského Salisbury.

Kamenná stéla z Libenic

Kamenná řada

Kromlech neboli kamenný kruh

Rondel neboli objekt typu henge

Vázané stavby

Trilit, jehož pojmenování pochází z řeckého „tri“ čili tři a „lithos“ neboli kámen, doslovně znamená „trojkámen“ či „tříkámen“. Je tvořen dvěma opracovanými vztyčenými kameny s kamenným překladem spojenými žlaby a čepy. Stojí o samotě. Představuje základní architektonický systém dvou pilířů a překladu, jemuž se říká architrávový. Nejvíce trilitů je v Bretani a z „trojkamenů“ je tvořena i část slavného Stonehenge. U nás zatím žádný trilit nalezen nebyl.

Trilit se vztyčeným kamenem

Dolmen (z keltského „dol“ – stůl a „men“ – kámen, tj. kamenný stůl) je stavba tvořená několika vztyčenými kameny s vodorovným překladem z velkých nepravidelných kamenných bloků, které vytvářejí a uzavírají komoru. Podle typu se dolmeny dělí na portálové, vchodové hroby a další. Demidolmen je tvořen dvěma kameny, jeden konec delšího je opřený o zem, druhý o vedlejší nižší kámen. Skříňový hrob je komora tvořená stejnou konstrukcí jako klasický dolmen, ale zapuštěná do země. Chodbový hrob je obdobou skříňového, ale ke komoře vede dlouhá přístupová chodba. Galeriový hrob je další variantou skříňového, jeho komora je však podobná chodbě a má ve stěnách boční komůrky, jimž se říká galerie.

Dolmen

Transeptová komora se podobá chodbě o složitém půdorysu, skládá se z osové chodby a příčných komor. Několik dolmenů, vytvořených z mohutných balvanů, kladených buď užší stranou vedle sebe (aby vznikla stěna), nebo naležato, širší stranou na sebe (tvoří překlady vchodů), vytváří komorový komplex. V některých případech mohou kameny kladené naležato tvořit svrchní zakončení stěn.

Klasický dolmen v Čechách ani na Moravě a ve Slezsku nenajdeme, typické jsou pro západní a severní Evropu a pro Korejský poloostrov. Demidolmeny jsou nejčastější ve Walesu. Skříňový hrob byl u nás objeven v Trstěnicích na Znojemsku. Chodbové hroby jsou nejčastěji v Bretani a ve Švédsku, galeriové hroby na Britských ostrovech, stejně jako transeptové komory. Komorové komplexy najdeme v podobě neolitických chrámů na Maltě.

Za megality bývají často označovány také ochranné fortifikace. Jde o opevnění budovaná z velkých kamenných bloků naskládaných na sebe, aby chránila zpravidla nejkritičtější místo obrany. Vedle řeckých Mykén či tzv. nuraghi na Sardinii je nejvíce těchto staveb v Peru, Bolívii i dalších zemích Latinské Ameriky.

Svět plný megalitů

Klasické megalitické monumenty se v Evropě ponejvíce vyskytují na Britských ostrovech, na kontinentu v asi 300 kilometrů širokém pásu táhnoucím se podél evropského pobřeží od Středomoří až po Skandinávii. V oblasti mezi řekami Rýn a Labe zasahují i do střední Evropy, území České republiky je jejich nejvýchodnějším cípem. Megality však najdeme i na dalších kontinentech – v severní Africe, na Předním i Dálném východě, Indickém poloostrově, v Austrálii a Pacifiku i na území Severní, Střední a Jižní Ameriky. To podporuje názor většiny badatelů, že počátky vztyčování a výstavby megalitů nesouvisí s jednou konkrétní etnickou skupinou či kulturou a často používaný pojem „megalitická kultura“ je nepřesný a nevědecký, protože označuje řadu vzájemně nesouvisejících pravěkých kultur od neolitu po dobu bronzovou, jejichž jediným společným znakem jsou stavby budované převážně z velkých kamenů a kamenných bloků. Stejně tak neexistují ani žádný ucelený „megalitický okruh“ či „megalitická rasa“ jako univerzální nositelka „megalitické kultury“ či „megalitické náboženství“. Uvažovat lze pouze o souvislosti s určitými okruhy náboženských představ, popřípadě rituálů.

„Lapides paganorum“ a jejich obhájci i pochybovači

Ještě než se vydáme za menhiry, dolmeny, kromlechy i dalšími megality, musíme si povědět alespoň to nejzákladnější o jejich osudech i o těch, kteří se jim věnovali – ať již jako jejich příznivci a obhájci, či naopak pochybovači, hanobitelé a ničitelé.

Pohanské kameny jako hřích a hrozba

Menhiry, vztyčené kameny i další megality to opravdu neměly snadné. První období jejich ničení souviselo s christianizačním úsilím katolické církve a bojem proti pohanství. Protože velké kameny prostí lidé uctívali a nosili jim dary a oběti, staly se megality trnem v očích církevních Otců i křesťanských panovníků, kteří je spojovali s pohanstvím a spatřovali v nich jednu z hlavních překážek šíření křesťanství. Řada vztyčených kamenů a dalších megalitů – a možná dokonce většina – byla v průběhu několika staletí zničena a to, co se dochovalo, proto neumožňuje komplexnější pohled na „dobu megalitů“.

Jako první vydal v roce 418 nařízení k ničení megalitických památek západořímský císař Honorius. Roku 452 ho napodobil církevní koncil v Arles a další církevní koncil v Tours, konaný v roce 567, zakázal vpouštět do kostelů osoby podezřelé z uctívání kamenů, a ty, kteří by v tom pokračovali, přikazoval vyobcovat z církve. O sto let později nařídil koncil v Nantes kameny zakopávat do hlubokých jam a koncil v Lestines v roce 743 sestavil seznam pověr a pohanských obyčejů nazvaný Indiculus superstitionum et paganiarum, v němž bylo mj. uvedeno: „Tyto kameny pohanské jsou obecnému lidu vůbec známy, mají podivná jména, připomínající zřejmě doby pohanské, a podivné se o nich vypravují věci.“

Proti „lapides paganorum“ neboli pohanským kamenům vystupovali také biskup Theodorich v 7. století či císař Karel Veliký, který všem, kteří je budou uctívat, hrozil církevními tresty. Anglosaský král Edgar Pečlivý, vládnoucí v letech 959–975, přímo nařídil ničení všech megalitů, proti uctívání pohanských kamenů vydal nařízení ještě ve 12. století švédský král Knut I.

Císař Karel Veliký v představě Albrechta Dürera

Zápis v Kosmově kronice o nařízení knížete Břetislava II.

Také v českých zemích bylo v časech christianizace dost těch, kteří uctívali nejen kameny, ale i studánky a stromy, k nimž přinášeli oběti. Kronikář Kosmas uvedl, že v roce 1092 kníže Břetislav II. už při svém nástupu na stolec vydal nařízení namířená proti různým pohanským přežitkům, na jejichž základě došlo nejen k zákazu pohřbívání mimo hřbitov a vypovězení čarodějů ze země, ale také k zákazu pohanského uctívání posvátných stromů, hájů a studánek. Nařízení sice přímo nehovoří o posvátných kamenech, ale jak rovněž zaznamenal Kosmas v souvislosti s bájnou Tetou, „… a tak mnozí vesničané jsou dosud jako pohané: jeden ctí prameny nebo ohně, jiný se klaní hájům, stromům nebo kamenům…“

Snaha vymýtit pohanské pověry však dlouho nebyla úspěšná, a tak církev přišla s jiným řešením: pohanské modly se snažila pokřesťančit. Bylo to typické především pro 17. století a lze zde najít i jistou souvislost s protireformací. Na kameny byly ryty kříže či nápisy, umisťovaly se na nich kříže nebo svaté obrazy, které je měly zbavit „nečistých pohanských sil“. Na řadě míst, kde přetrvaly „lapides paganorum“, vyrostly také kapličky nebo Boží muka, které je mnohdy „absorbovaly“ – kameny se staly jejich součástí a byly tak zbaveny svého prokletí a škodlivosti. Tehdy pravděpodobně vznikly také mnohé pověsti o zakletých a zkamenělých provinilcích, kteří se dopustili hříšného jednání a byli po zásluze potrestáni. V případě velkých osamělých balvanů a skalisek byly zase v pozadí moc pekelná a ďábel. Bylo možné takové objekty uctívat, aniž by se člověk nedopouštěl smrtelného hříchu?

Pozůstatek pravěkých kultů

Změna v nazírání na pohanství přišla v souvislosti s osvícenstvím, kdy se pozornost vzdělané Evropy začala obracet od života posmrtného k tomu pozemskému a lidé se kolem sebe dívali jinak. Ve jménu rozumu začal boj nejen proti despotismu feudalismu, ale také proti nejrůznějším předsudkům a pověrám. Osvícenství věřilo v rozum, a především v sílu vědy, která je schopna objevit nejen všechny zákonitosti. Znovu se začalo psát a hovořit o renezanci, humanismu a reformaci, opět se četli autoři z časů antiky. A ti psali, že „barbaři“, jak nazývali všechny národy a kmeny žijící mimo hranice římského impéria, měli vlastní náboženské představy. A protože náboženství bylo považováno za vrcholnou formu kulturního projevu člověka a většinu nálezů z oněch „dávných časů“ představovaly hroby a mohyly, začala nejprve „mánie“ hledání pohanských chrámů a božišť, protože někde tehdejší lidé přece museli své bohy uctívat. Postupně se zájem stočil také na různé bůžky a modly, podivné nápisy i trojrozměrné artefakty, především sošky i různé střepy. Vedle nesporného nadšení tehdejších hledačů (o archeologii se zatím nedalo ani snít), pro něž cokoliv vykopaného ze země bylo „velmi staré a pohanské“, se objevila také řada podvodníků, kteří nacházeli to, co nalézt chtěli. Kdo z čtenářů má zájem blíže poznat toto období, může si přečíst výbornou práci Karla Sklenáře Slepé uličky archeologie.

Pro mnohé byly kameny něco jako pozdější slovanští bůžkové. Byli nejen ze dřeva, ale i z kamene.

Stranou zájmu nemohly zůstat ani velké kameny, především ty vztyčené. Později dostaly název megalit (jak už jsme si řekli, od řeckého „megas“ neboli „velký“ a „lithos“ čili „kámen“) a tehdejší badatelé sbírali pověsti o jejich původu, většinou spojené s nadpřirozenými silami. Hlavní otázkou bylo, kdy a proč vznikly. Jen jedno se zdálo jisté: musí pocházet z předkřesťanských dob, jejich stáří se však jen málokdo odvážil odhadnout. Většinou byl použit termín „pravěk“, který však vymezoval a vymezuje období několika milionů let. Také v odpovědi na druhou část otázky se tehdejší badatelé nemýlili – megality sloužily ke kultovním obřadům.

Bylo zákonité, že největší zájem vzbuzovaly menhiry a další megality tam, kde jich bylo nejvíce, tedy v Anglii, ve Francii, v severním Německu, Dánsku a Švédsku. Období romantismu, které vzniklo na přelomu 18. a 19. století jako reakce na výsledky francouzské revoluce, ještě zvýšilo zájem o vše dávné a zlatý věk slavila fantazie. Objevila se vyprávění o tom, jak pohanští kněží v posvátných hájích přinášeli bohům často i krvavé oběti a vlastně nic nebylo v onom „prvotním světě“ nemožné.

Trojice „otců zakladatelů“

„Otcem megalitů“ se stal Angličan William Stukeley, který byl nazván „kníže druidů“. Patřil k prvním hlasatelům, romantických představ o starobylém keltském náboženství a jeho kněžích zvaných druidové. Odvolával se přitom na spisy z římských dob, především Caesarovy Zápisky o válce galské. Jako první také připsal megalitické stavby Keltům.

William Stukeley

Stukeley, antikvář, lékař a církevní funkcionář, se narodil roku 1687 a napsal přes dvě desítky knih, v nichž se věnoval období starověku v Anglii. Ve dvacátých letech 18. století zkoumal slavné Averbury a viděl jeho postupné ničení místními lidmi. Když tomu nemohl zabránit, snažil se alespoň podobu ohrožených památek dokumentovat. Formuloval teorii tzv. patriarchálního křesťanství: druidové následovali biblické patriarchy a vztyčili nebo nechali vztyčit menhiry jako symbol své víry. Soudil, že druidové byli potomci Féničanů, kteří se v Británii usadili mezi potopou světa a časem Abraháma, patriarchy a praotce židovského kmene, jehož uznává i Korán. Druidové podle jeho mínění uznávali dokonce Boha v podobě Trojice a jejich vůdcem byl slavný hrdina Herkules. Patriarchální křesťanství se v Anglii podle jeho mínění udrželo nejdéle v důsledku její izolace od pevninské Evropy. Stukeley byl přesvědčený, že Angličané jsou po Židech a Římanech třetím Bohem vyvoleným národem a britské impérium je nástupcem římského.

Jacques Cambry

O muži, který zemřel v roce 1765, si ještě povězme, že se znal s velkými muži své doby, mj. s Isaacem Newtonem, matematikem, fyzikem a astronomem, tvůrcem slavného gravitačního zákona. Byl to Stukeley, kdo jako jeden z prvních začal vyprávět známý příběh o jablku, které spadlo Newtonovi na hlavu.

Na „knížete druidů“ navázal Francouz Jacques Cambry, spisovatel, který se stal velkým odborníkem na keltskou (galskou) Francii. Narodil se v roce 1749 a jeho kniha Les monuments celtiques (Keltské monumenty) vydaná v roce 1805 se stala jakousi „biblí megalitů“, protože obsahovala také názvosloví megalitických památek odvozených z bretaňských jmen. Šlo nejen o menhir, ale také dolmen, kromlech či rondel. Cambry založil ve Francii l‘Académie celtique a stál u zrodu toho, co bylo později nazváno „keltománie“ či „novokeltství“.

Cambry se také angažoval v politice na straně Napoleona Bonaparta. Věnoval mu svou knihu o keltských monumentech a stal se prefektem oblasti Oise. Zemřel v roce 1807 a neslavného konce císaře Napoleona se tak nedožil.

Třetím ze „zakladatelské trojice“ byl dánský archeolog, historik a politik Jens Jacob Asmusen Worsaae. Narodil se v roce 1821 a stal se „otcem dánské archeologie“ a jedním z prvních průkopníků ochrany a konzervace památek. Měl k tomu jako ředitel Dánského národního muzea a v letech 1874–1875 ministr kultury dost možností. Jeho zájem se soustředil na dobu kamennou, ale byl odborníkem i na dobu bronzovou a železnou (sám říkával, že má tři zájmy: kámen, bronz a železo a podle těchto tří kritérií dělil také nálezy). Jako první v roce 1839 datoval megality do doby kamenné a přes Vikingy začal pojímat „kulturu severních moří“ – tedy nejen Dánsko, Švédsko a severní Německo, ale také Anglii, Skotsko a Irsko – jako svébytný kulturní celek.

Jens Jakob Asmusen Worsaae

Muž, který zemřel v roce 1885, získal pro archeologii dánského krále Frederika VII., který seděl na trůně v letech 1848–1863 a stal se nadšeným amatérským archeologem. V roce 1856 vydal tiskem svou přednášku O stavbě obrovských hrobů (též uváděna jako O stavbě obřích postelí v pravěku), která byla přeložena do sedmi jazyků. Jedním z nich byla i čeština – už necelé tři roky po vydání vyšla v časopise Památky archeologické doplněná o komentář archeologa Jana Erazima Vocela s názvem Kamenné pomníky pohanských věků. O ní si povíme později, nyní se vraťme k dánskému panovníkovi. Podrobně popsal techniky práce kameníků a dělníků v lomech – vztyčování podpor, usazení stropního kamene pomocí válců a rampy, štěpení kamene za pomoci ohně a vody či přesun velkých kamenných bloků pomocí válců a kolejnic. Většina těchto poznatků a postupů je používána i dnes.

„Otec“ tří pravěkých epoch

Zapomenout nesmíme ani na Christiana Jürgensena Thomsena, který byl sice především numismatik a muzejník, ale nesmazatelně se zapsal také do prehistorie a archeologie. Muž narozený 29. prosince 1788 v Kodani je totiž „otcem“ rozdělení pravěkých dějin na tři periody: dobu kamennou, bronzovou a železnou. Tato periodizace byla postupně přijata nejen evropskými archeology a historiky. Thomsen byl v roce 1818 jako sekretář Královské komise pro péči o starožitnosti pověřen utřídit sbírku archeologických nálezů shromážděných v kodaňském kostele Nejsvětější Trojice. Právě při této činnosti si uvědomil, že předměty jsou ze tří materiálů – z kamene, bronzu a železa. V roce 1819 byly sbírky vystaveny a vzniklo Staronordické muzeum (pozdější Národní muzeum), které se roku 1832 přestěhovalo do jednoho z křídel královského zámku Christianborg. O čtyři roky později Thomsen publikoval svou koncepci „tří pravěkých epoch“ v práci Průvodce po nordických starožitnostech. Mezi prvními, kteří ho podpořili, byl jeho mladší kolega J. J. A. Worsaae. To už však Thomsen pracoval v Numismatickém kabinetu v Kodani a od roku 1842 byl jeho ředitelem. Vedle rozdělení pravěku po sobě zanechal i obrovskou sbírku mincí – asi 27 000 kusů. Zemřel 21. května 1865 v Kodani.

Christien Jürgensen Thomsen

Dva Angličané a Ir

Dalším mužem, který se hlouběji věnoval megalitům a zaslouží si být uveden v našem stručném přehledu, byl Angličan Alexander Thom, žijící mezi roky 1894–1985. Technik v penzi si našel zvláštního koníčka: zkoumal půdorysy megalitických, především kruhových staveb – celkem jich navštívil a změřil okolo šesti set – a dospěl k překvapivým závěrům. Pravěcí stavitelé podle jeho názoru znali princip slavné věty, již vyslovil mnohem později Pythagoras, a používali dokonce i jednotnou délkovou jednotku, tzv. megalitický yard (MY), který měřil 82,96 centimetru a vycházel z délky průměrného lidského kroku. Dělil se na megalitické sáhy, coule, pruty a další jednotky. Thom zejména v sedmdesátých letech minulého století vydal řadu odborných statí a knih, v nichž vytvořil typologii kamenných kruhů, jež se používá dodnes.

Alexander Thom

V jeho stopách pokračoval v padesátých a šedesátých letech minulého století Richard John Copland Atkinson (1920–1994), profesor na univerzitě v Oxfordu, který hlavní zájem věnoval Stonehenge – výzkumy probíhaly v letech 1950–1964 – a způsobům jeho konstrukce a výstavby.

Základní dílo Alexandra Thoma vychází stále znovu

Martin Brennan, Američan irského původu a odborník v oboru vizuální komunikace, zaměřil svou pozornost na irské megality, především na slavné Newgrange, a pomocí řady experimentů ověřil jejich astronomické a kalendářní funkce. Jeho základní práce „Irsko doby kamenné“ byla vydána v roce 1980, v češtině v roce 1997 vyšla jeho další kniha „Kameny času“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Věk menhirů v Čechách.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.