Pierre Sautreuil
Prohrané války Jurije Běljajeva

Pierre Sautreuil: Les guerres perdues de Youri Beliaev

Vydání knihy podpořilo Ministerstvo kultury České republiky

Copyright © Editions Grasset & Fasquelle, 2018

Translation © Tomáš Havel, 2020

ISBN 978-80-7511-592-8

ISBN 978-80-7511-593-5 (epub)

ISBN 978-80-7511-594-2 (pdf)

Mým rodičům

Jaký užitek myslíte, že veřejnosti prokážete, můžete-li říci jen to, že barbara na březích Oxu či Jaxartu vystřídal jiný barbar?

Voltaire

Filosofický slovník

Předmluva

Paříž, 19. prosince 2017

Předmětem této knihy není válka na Ukrajině. Tento konflikt, který v okamžiku, kdy píšu tyto řádky, stále probíhá, je jen jevištěm setkání, o němž se chystám psát. Náhoda prostě chtěla, abych se s Jurijem Běljajevem seznámil na podzim roku 2014 ve válkou zničené Luhanské oblasti.

Od vypuknutí války uplynulo několik let a Ukrajina už není předmětem hlavních zpráv. Usoudil jsem proto, že než se pustím do líčení svého příběhu, bude dobré připomenout, jak se zbědovaný hornický kraj na východě Ukrajiny dostal, než vášnivý mediální zájem zase opadl, do hledáčku celého světa.

Dne 21. listopadu 2013 se vláda ukrajinského prezidenta Viktora Janukovyče rozhoduje přerušit jednání o plánovaném podpisu smlouvy o přistoupení k EU a dává přednost ekonomickému partnerství s Ruskem. V reakci na to proevropsky smýšlející studenti organizují demonstrace v Kyjevě, ty jsou brutálně potlačeny. Obyvatelé ukrajinského hlavního města, šokovaní policejním násilím a rozhořčení zkorumpovaností systému, se na znamení protestu rozhodují obsadit Majdan Nezaležnosti, náměstí Nezávislosti. Situace se rychle vyostřuje, střety obyvatel s pořádkovými jednotkami vytvářejí v centru města ovzduší povstání. 18. února 2014 je vydán rozkaz ke střelbě do davu. O život přicházejí desítky osob, 21. února 2014 prezident Janukovyč prchá ze země.

Revoluce dosáhla svých cílů, ovšem v rusky hovořících oblastech na východě a jihu Ukrajiny vypukají protesty proti nové situaci. V březnu 2014 ruské vojenské jednotky v převlečení za místní povstalce přebírají kontrolu nad Krymem. Poloostrov se na základě referenda o sebeurčení, jehož výsledky mezinárodní společenství neuznalo, vyslovuje pro připojení k Rusku. Anexe je 21. března oficiálně potvrzena Moskvou.

V Donbasu, hornickém kraji na východě země, berou do rukou zbraně proruští aktivisté a také požadují připojení k Rusku. V dubnu jsou vyhlášeny Doněcká a Luhanská lidová republika. Nová ukrajinská vláda se chce vyhnout krymskému scénáři a 2. května nařizuje své armádě zasáhnout.

V bojích onoho horkého léta přicházejí o život tisíce lidí. Ukrajinské ozbrojené síly postupují vpřed a separatisty z Donbasu brzy zatlačují do jejich bašt ve městech Doněck a Luhansk. Jejich situace vypadá beznadějně, když koncem srpna protiofenzíva ruské armády ukrajinský postup zastavuje. Poražená Ukrajina je donucena vyjednávat. Dne 5. září 2014 je v běloruském Minsku podepsáno křehké příměří.

Několik dní před tím překročil rusko-ukrajinskou hranici sedmapadesátiletý občan Ruska jménem Jurij Běljajev a zamířil do Doněcku, aniž věděl, zda se odtud ještě někdy vrátí.

První část
Luhansk

1.

„Haló? HALÓ! Sakra, není tady signál. Jedeme do Luhansku… Do Luhansku! Nemůžu teď do přímého vstupu, musíme se dostat přes frontu… Jo, ostatní novináři jsou v Doněcku, právě proto jedeme do Luhansku. Zpravodajsky pokrýt volby. Vol-by… Proruské síly chtějí vypadat důvěryhodně. Co? Jasně, Ukrajinci si můžou stěžovat, jak chtějí, stačí, když tuhle idiotskou válku vyhrajou!“

„Dobrý, už zmlkni, Sautreuili.“

„Počkej, už končím.“

Za volantem sedí Sébastien Gobert, 29 let, ukrajinský zpravodaj deníku Libération, rádia RFI a asi dvaceti dalších médií. V kufru a na zadním sedadle své Dacie Logan vozí výbavu novináře, který se už nějakou dobu pohybuje na východě: stavbařskou přilbu, čisté i špinavé oblečení na týden, zimní boty, pytlík sušenek, pět litrů vlažné vody, zbrusu nový Canon, lahev whisky, dvě neprůstřelné vesty a dětskou sedačku.

„Podej mi telefon, Pierre, musím se podívat na Google Maps.“

„Chviličku, to je protestantský rádio z Paříže, chtějí vědět, co je novýho.“

„Platěj dobře?“

„Neplatěj vůbec, ale ten pořad uvádí jeden kámoš. Nebudeme mít problémy dostat se s tvým autem přes frontu?“

„Proč?“

„Má francouzský značky. Separatisti se budou zajímat.“

Zatím nesněží. Hnědé odstíny stepi kolem nás potemňují. Zvolna se stmívá. Gobert zastavuje u krajnice, protahuje se v sedadle a odkládá sluneční brýle.

„Musíme dojet do Luhansku ještě za světla, potom by to bylo mnohem nebezpečnější. Kde jsme?“

„V Novoajdaru. Tudy přes frontu nemůžeme, probíhají tam boje. Zkusíme to víc na východ.“

„Máš představu, kudy to vzít?“

„Jo. Pojedeš směrem na Starobilsk a potom uhneš doprava na Bilovodsk. Za ním odbočíme na jih, čáru přejedeme ve Stanycji Luhanské. Je to tak ještě na hodinu cesty. Máš v tý svý káře nějaký cédéčka?“

„Koukni se do přihrádky, mám tam ruskej rock.“

V oblaku zvířeného prachu kolem nás projíždí kolona obrněných aut s ukrajinskými znaky. Gobert odložil sluneční brýle a přežvykuje koláč se špenátem, který si koupil před třemi dny v Kyjevě. Vyrážíme dál.

Průjezd ukrajinskými checkpointy nám trvá déle, než jsme předpokládali, do Stanycje Luhanské přijíždíme za tmy. Frontovou linii u městečka sestávajícího z rozbořených baráků tvoří řeka. Dělostřelectvo a pěchota, namačkané za zástěnou stromů na kdysi zelených březích, číhají na nějakého nepřítele, který by se dal zabít.

Vstoupit poprvé na půdu Luhanské lidové republiky je jako překonat předčasně řeku Styx. Máme zhasnutá světla, otevřenými okénky slyšíme téct, aniž ji vidíme, temnou vodu v Doňci. Sotva tušíme děravý most před sebou, působí dojmem, že se pod tíhou auta propadne. Na druhé straně, pod klenbou z holých větví, tančí záře z žhavých uhlíků po obličejích mužů střežících checkpoint separatistů. Plameny jim prohlubují tváře, na chviličku se zalesknou na kovu zbraně, ozáří nezastřižené vousy a zaniknou v očním bělmu. Hromada z několika pneumatik vytyčuje smrtelnou hranici. Dospívající kluk se samopalem stejně velkým jako on se mrkne na naše pasy a beze slova nám dovolí projet. Auto se rozjíždí se skřípěním gum. Doněc za námi dál zvolna teče k Azovskému moři. Hvězdy na nebi září jako malé, vyšeptalé diody. Cédéčko spustí novou skladbu.

Ještě pár kilometrů a budeme v Luhansku. Reflektory Loganu odkrývají fragmenty měsíční krajiny podél svahu. Ozývá se jen kytara a hlas Sergeje Kalugina: „V ohromné, nebeské zemi nás přivítalo hrobové ticho.“

Výbuchy dělostřeleckých granátů potrhaly svodidla u krajnice čtyřproudé silnice jako zvlhlý papír. Ve svazích údolí se rozlehne pár výstřelů, potom se znovu vrací ticho. Ze tmy se vynořují a hned zase v černi noci mizí trosky osad rozbombardovaných dělostřelectvem. Písnička v rychlém rytmu pokračuje, konečně vjíždíme na předměstí Luhansku, z nichž od vypuknutí bojů zmizela velká část obyvatel: „My věděli, že můžem odejít, zapomněli však, kudy vede cesta zpět.“

Bombardování město těžce poškodilo, odneslo to pouliční osvětlení a semafory. Spěchající stíny prokluzují mezi řadami domů, chabě osvětlené zapálenými hromadami listí u cesty, projíždějící auto zdraví štěkot toulavých psů.

„Goberte…“

„Hm?“

„Co je dneska za den?“

„Pátek.“

„Nemyslím den, ale datum?“

Na druhém konci města třeskne dávka z kalašnikova. Blíží se hodina zákazu vycházení. „Dokud budem žít, půjdem za tebou…“ Z široké boční ulice vyjela dvě bílá vozidla se znakem netopýra, dál se ženou po bulváru na plný plyn.

„Jednatřicátýho října.“

„Tak jsem si to myslel správně…“

Kytara znovu nabývá na síle, Sergej Kalugin křičí z plných plic: „Naše matko vlasti, SSSR!“

„Co?“

„Dneska je Halloween!“

2.

„Hotel Rendez-vous byl postaven v roce 2008 a patří k nejlepším v Luhansku. Ochotný personál vám pomůže s organizací návštěvy našeho krásného města. Hosté mají k dispozici saunu, kulečník a bar. Záruka spokojenosti!“
(ukrhotels.net)

„Pobyt v tomto hotelu se mi velice líbil. Příjemný personál, vynikající kuchyně, pohodlné pokoje. Určitě se sem ráda vrátím!“
(Inna, 28. března 2012)

„V hotelu Rendez-vous jsem pobýval jen jednu noc, ale byl jsem nadšený! Už se nemůžu dočkat na další pobyt v Luhansku!“
(Roman, srpen 2009)

„Neboj, na ukrajinskej hotel to není zase takovej průser…“
(Sébastien Gobert, 31. října 2014)

„Jako bysme měli na výběr. Kolik nocí tam strávíme?“

„Týden bude stačit. Než napadne první sníh, musím zajet do Kyjeva nechat přezout gumy.“

Recepce se noří v přítmí. Vzadu v místnosti nějaký stařec sleduje v katodovém šerosvitu soutěž v televizi. Tlustá šéfka podniku si posunula brýle na čelo a pečlivě přepočítává peníze, které jsme položili na pult. Válka paralyzovala bankovní služby, veškeré platby se provádějí v hotovosti. Tloušťka štůsků bankovek se s pádem kurzu hřivny stala barometrem vyostření ozbrojeného konfliktu.

Když dopočítala, nabrala do náruče toaletní papír a vede nás do pokoje. „Všecky cimry jsou v přízemí. V suterénu je bar a sauna. Ale obojí je zavřený. Já se jmenuju Elena. Tady je to, číslo sedm. Od tý doby, co ty debilové vyhodili do vzduchu elektrárnu, je tady trochu zima. Dostali jste deky navíc. S teplou vodou je to stejný.“

Elena se skrčí, aby mohla projít do maličké koupelničky. „Splachovadlo nefunguje, dala jsem vám sem kbelík na vodu. Kdyby přestala téct, tak se dá koupit v kanystrech v obchodě naproti.“ Pokládá ruličky toaleťáku na dlaždičky a vycouvá zas do pokoje.

„Gauč už nejde rozkládat, ale dvojpostel je pohodlná, vyspíte se v ní oba. Mně je to jedno, ale radši nedělejte hluk, jsou tady ubytovaný i vojáci. Nemaj teplouše moc v lásce.“

„V hotelu jsou vojáci?“

„Jo, debilové s kvérama. Chtěli mi zrekvírovat celej hotel, tak jsem je poslala někam. Čort vazmi! Ty Rusáci, co u mě bydlí, se jenom ožírají jako prasata!“

Elena se obtočí kolem kufrů a postaví se do dveří. „Máme wifi, ale elektrika je na příděl, vždycky běží jenom v jedný čtvrti. Tady u nás mezi šestou a jedenáctou večer.“ Chodbou se rozléhají těžké kroky a cvakání zbraní. Elena sáhne na kliku. „Snídaně neděláme, ale když budete mít hlad, tak řekněte. Oloupu vám bramboru. Tak dobrou noc!“

Elena hlučně zabouchne. Rozhostí se ticho.

3.

Noc je krátká a chladná. Sprcha nefunguje ani ráno. Poznamenávám, že jsme udělali dobře, že jsme spali oblečení. Gobert mě prosí, abych si vyměnil aspoň ponožky. Elena v recepci nám vysvětluje, jak se dostaneme na úřad, kde se vyřizují novinářské akreditace. Ve vytopené Dacii trochu ožíváme.

Luhansk, jako spousta dalších ukrajinských měst, byl za druhé světové války srovnaný se zemí. Dnes většinu zdejších staveb tvoří budovy z holého betonu, sestavené po válce z prefabrikovaných panelů vyrobených tři tisíce kilometrů odtud. O tom, že tu město stálo i před vpádem Němců, svědčí jen pár polorozpadlých chalup, krčících se mimo hlavní třídy. Po podepsání příměří v září ostřeluje ukrajinské dělostřelectvo centrum města jen zřídka, všechny ulice však nesou stopy letního bombardování. Odhaduje se, že za nejtužších bojů z města utekla skoro polovina ze čtyř set tisíc obyvatel. Někteří odešli do Ruska, jiní do Kyjeva, ale většina se zase vrátila, přitáhl je zpět přelud neexistujícího příměří, a tak se v sutinách znovu objevuje život.

Zastavujeme na křižovatce, abychom si udělali pár snímků. V místech, kde bývala tržnice, si promrzlé ženy postavily improvizované stánky a nabízejí vojákům hlídkujícím podél bulváru zeleninu a koblihy. Naproti je McDonald’s „zavřený na neurčito“, bábušky si nahřívají staré kosti u zapálené popelnice. Chladným vzduchem se nese smrad škvařeného plastu. Skupina techniků zavěšených ve vzduchu nad námi opravuje dráty vysokého napětí. Obloha nad nimi je jako obrovský betonový panel.

„Régis je v Doněcku kvůli volbám,“ říká Gobert, když si znovu sedá za volant, „zítra odpoledne za náma přijede.“

„Pořád to tam má vyhraný Zacharčenko?“

„Měl by to bez problémů zvládnout, podporuje ho Kreml.“

„Pořád nemůžu pochopit, jak se chlapovi jako on mohlo podařit vystoupat tak vysoko? Vždyť před válkou, ještě před třemi měsíci, to byl obyčejnej elektrikář…“

„Jo, ale už tenkrát patřil k proruským aktivistům. A podle toho, co se říká, byl velkej fanda do bojovejch umění.“

Nechápavě se na něj podívám.

„No a?“

„Když přišla válka, dal do kupy ty největší magory z MMA klubu, opatřili si kvéry a sestavili prapor. Stačilo pár týdnů a byla z něj největší bojující jednotka Doněcký lidový republiky.“

„A teď ho zvolí prezidentem.“

„Jo.“

„Díky MMA klubu.“

„Když se zhroutí veškerý principy… tak to asi stačí.“

Dacia Logan míří do centra. Gobert si zapaluje cigaretu.

„Naopak o Luhansku nic nevím. Jakže se jmenuje zdejší favorit?“

Volební plakát na billboardu nad silnicí vyzývá k volbě obézního chlápka ostříhaného na ježka. Převislé tváře rámují rybí ústa, ale rty se tváří skoro až elegantně. Chladný pohled prozrazuje vypočítavou inteligenci. Mhouřím oči a dešifruji jeho jméno.

„Plot… ni… ckij… Igor Plotnickij.“

„Nikdy jsem o něm neslyšel.“

„Jak si, Goberte, vlastně dokážeš zapamatovat ty strašný ukrajinský jména?“

„Za nějakou dobu si zvykneš. Párkrát si to řekni nahlas a nakonec si to zapamatuješ.“

Plotnickij. Plotnickij. Plotnickij.

4.

Úřad vlády Luhanské lidové republiky sídlí v ohromném štukovém dortu. Světlejší skvrna uprostřed fasády dosud naznačuje, kde ještě před pár měsíci visel ukrajinský státní znak. Rozbitá okna jsou vyplněná kartony z krabic, špinavě bílá zeď je posetá nespočtem stop po střelách. Na probořeném prostranství před budovou stojí pod separatistickými vlajkami četa vojáků. Válka se ke stalinskému slohu moc hodí.

Po mramorovém schodišti uvnitř se dostáváme do chodby osvětlené neduživou zářivkou. Na zdech visí mapy Donbasu a dětské kresby. Milicionář usazený v křesle se samopalem na klíně listuje novinami. Všechny děti nakreslily tanky a slunce. Tisková mluvčí Táňa nás zve do své kanceláře, kde máme vyřídit formality – podepsat stoh dokumentů, odpovědět na pár indiskrétních otázek, čestně se zavázat, že budeme „vykonávat svou práci důstojným způsobem, respektovat profesní etiku a politickou korektnost“.

Čtvrt hodiny nato vycházíme s akreditacemi. Odteď jsme se Sébastienem oficiálně oprávnění přinášet zprávy o prezidentských volbách z prezidentských voleb v Luhanské lidové republice pro „Radio Frans“ a „Novel Obervateur“. Táňa říkala, že se ve škole učila dva roky francouzsky.

„Viděls? V rohu byla krysa v kleci…“

„Umírám zimou,“ skáče mi do řeči Sébastien. „Nezajdem na kafe?“

„Počkej, udělám si fotku.“

Vítr nám k nohám přihnal chumel listí. Na náměstí pod platany, výbuchy svlečenými do naha, stojí nefunkční fontána. Na dně bazénku zaházeném odpadky houstne dešťová voda. Brzy zmrzne. Uklízím foťák a nasazuji si čepici. Další poryv větru nás postrkuje zase do kroku.

5.

Lednice v pokoji bzučí jako třicetikilový komár. Sébastien tvrdě spí. Umírám žízní, ale přestože v téhle čtvrti moc hlídek nechodí, je nemyslitelné jít po zákazu vycházení ven. Vstávám z gauče, jdu do koupelny, chvíli pozoruji zažloutlou vodu tekoucí z kohoutku a s vyprahlým hrdlem se jdu zase posadit. Snažím se, aby péra v kanapi co nejméně zavrzala. Znovu otvírám notebook a pokračuji v hledání tam, kde jsem skončil.

VKontakte je po všech stránkách dokonalá kopie Facebooku: volbou barev, grafikou, „zdí“, možností chatovat, tvořit skupiny, dávat lajky. Stejně jako jeho americký starší bráška vznikl na univerzitní půdě a poté se na popud svého mladého a geniálního tvůrce rozšířil do celé společnosti. Pavel Durov se narodil v roce 1984 stejně jako Mark Zuckerberg. Stejně jako on je vegetarián, bohatý až běda a ve volném čase mecenáš. Jsme však v Rusku, a tak zde všechna srovnání končí. V roce 2014 Pavel Durov odmítl zablokovat stránku opozičního politika a poskytnout FSB (ruské tajné bezpečnostní službě) informace o členech proukrajinských skupin. Představenstvo jeho firmy ho odvolalo z funkce. Na nátlak úřadů přijímá výměnou za velkorysou investici do cukrovarnického průmyslu jednoho malého souostroví v Karibiku tamní občanství, balí si kufry a navždy opouští Rusko.

Od počátku války tuto sociální síť masivně využívají proruské síly, vyvěšují zde fotky a videa ze svých válečných počinů. Na VKontakte se pějí chvalozpěvy na jednotky s neotřelými názvy, z nichž bojový zápal a charisma velitelů učinily hotové celebrity. Na prvním místě se zmiňme o praporu Sparta velitele „Motoroly“, malého chlapíka se zkaženými zuby, jehož svatba s krásnou Jelenou v létě, v období nejtvrdších bojů, odstartovala „bulvarizaci“ válečných velitelů. Vedle něj jmenujme i jeho druha v útoku na letiště v Doněcku, velitele praporu Somálsko „Giviho“, krásného, hyperaktivního chlapce, který se proslavil šišláním a konzumací amfetaminů. Poslední informaci samozřejmě berme s rezervou, vysvětlovala by však jeho sklony střílet po svých mužích ráno místo budíčku nebo sebevražednou odvahu při projížďkách po frontové linii vestoje na čtyřkolce bez přilby a neprůstřelné vesty. Před měsícem se na YouTube objevilo video, na němž s bohorovným klidem pokuřuje uprostřed minometné palby, zaznamenalo přes padesát tisíc zhlédnutí a přitáhlo nové sponzory z Moskvy. Obraz by nebyl úplný bez neústupných fanatiků z brigády Přízrak, zbožných bojovníků z Ruské pravoslavné armády, vojáků havířů z Hornické divize, donských kozáků, Jednotky 404, složené z komunistů technofilů, a celé hromady zahraničních dobrovolníků bojujících pod srbskou, maďarskou, italskou, francouzskou, německou, španělskou, a dokonce i brazilskou vlajkou. Fanoušci jednotek se shání po tričkách, samolepkách, plakátech či hrnkách se znakem svého oblíbeného praporu stejně zapáleně, jako by se jednalo o suvenýry fotbalových klubů. A několik dní už obzvlášť velké vzrušení vyvolává jedno video mezi tisícovkami příznivců nejpopulárnějšího luhanského válečného pána – velitele Batmana.

Záběry jsou staré čtrnáct dní. Velitel Alexandr Bednov alias „Batman“ na nich v doprovodu tělesných strážců kráčí k cihlovému domu v centru Luhansku, aby ohlásil svou kandidaturu ve volbách. Do cesty se mu staví dva ozbrojení muži. Rozhovor nabírá na hlasitosti, jeden z hlídkujících vojáků odjišťuje kalašnikov, střílí do vzduchu a křičí: „Zákaz vstupu!“ Chvilička napětí. Velitelovi tělesní strážci vytahují zbraně, všichni se vzájemně překřikují. „Mám rozkazy! Nevstupujte dovnitř!“ křičí hlídkující voják. Batman svým mužům nařizuje, aby se stáhli a vyhnuli se krveprolití. „Tohle je ta vaše demokracie?“ řve jeden z nich. „Tak tohle je demokracie podle Plotnického?!“

Tlaková vlna otřese okny našeho pokoje. Sébastien vzdychne a převalí se v posteli. Večer znovu začalo bombardování, nejdřív v dálce, ale postupně se exploze přibližují. Hrozí, že internetové připojení dlouho nevydrží. Rychle se vracím na VKontakte, na stránku praporu Batman. V jednom postu se uvádí: „Pro tisk: volejte Kocourovi“ a následuje telefonní číslo. Další, ještě silnější výbuch rozvibruje okna. Přepisuji si číslo do notýsku a jdu si lehnout. V posteli mi dlouho trvá, než usnu. Počítám exploze. Když konečně ustanou, ticho mě zaskočí jako ledová koupel.

6.

Už hodně dávno staré dobré město Luhansk nezažilo v ulicích tolik lidu. Na náměstí, kde se o svátcích konají ohňostroje, mává teple oblečený dav barevnými balonky před koncertní scénou, postavenou pro tuto příležitost. Vojenská dodávka přiváží zpěvačku v kožichu Dědy Mráze, za hromového potlesku palčáků šplhá na pódium. Bezzubé úsměvy se třpytí zlatem. Vika Cyganova se na jevišti zatočí, přikládá mikrofon k ústům a rozpaluje publikum pozdravem: „Ahoj, statečný Luhansku!“ Pronikavé tóny akordeonu prořezávají reprobedny. Obloha se protrhla, chumelí. První letošní sníh. Bábušky podupávají do rytmu. Gobert nadává kvůli pneumatikám.

Chytám Sébastiena za rukáv a odvádím ho na konec náměstí, kde se klikatí dlouhá fronta u vchodu do divadla Pavla Luspekajeva, zdejšího rodáka a kulhavé legendy sovětského filmu. Uvnitř se pod štukovými stropy rozléhá hlomoz stovek lidí. Za řadou stolů pokrytých volebními lístky sedí ženy. Plenty ve vedlejší místnosti střeží ozbrojenci. Gobert zapíná diktafon a nahrává si zvukovou kulisu pro svou reportáž:

„Ukrajinci prý připravují atentát, aby narušili průběh voleb…“ „Jsou to fašisti!“ „Serjožo, pojď sem!“ „Odvoleno!“ „Dcera se odstěhovala do Kyjeva, podle ní je to hodně znepokojivý…“ „Další volič!“ „Kohos volil?“ „Serjožo! Řekla jsem, že budeš čekat tady se mnou!“ „Doufám, že odvolíme dřív, než skončí koncert…“ „Ne, pane, nemůžete volit bez občanského průkazu…“ „Plotnickij je moc tlustej na to, aby byl poctivej…“

Muži v bekovkách trpělivě stojí namačkaní ve frontách, zdraví se herdami do zad, pokřikují na ženy zabalené v kožiších. Strkají se lokty a pomaličku postupují. Někteří tu přešlapují už tři hodiny.

„Serjožo, že ti jednu vrazím!“ „Nazdar, Natašenko!“ „Přišel jste o doklady při požáru? Musíte do kanceláře, tam vám řeknou, co se dá dělat… Ne, nový ukrajinský pas určitě ne…“ „Promiňte, spletla jsem si vás s Natašenkou…“ „Vy jste Francouz?“ „Ve Slavjansku prý ukřižovali dítě. A chudinku matku potom vláčeli za tankem!“ „Vyřiďte Mitterrandovi, že strašně trpíme…“ „Hromadný hroby, který našla u sebe na zahradě!“ „Co? Vy už nemáte Mitterranda?“ „Další!“

Gobert se znovu vynořuje, procházíme davem zpátky. Venku přestalo sněžit, Vika Cyganova dozpívala kozáckou písničku a načíná svůj zatím poslední vlastenecký hit v duetu s ruským YouTuberem, který se přechodně zdržuje v Luhansku:

Rusko je nedělitelné,

je to nekonečná zem,

od Luhansku až ke Kremlu

se rozkládá moje matka vlast!

Před sedmdesáti lety objížděl východní frontu Alexandrovův soubor písní a tanců, jeho členové s nasazením životů posilovali morálku vojsk, za války vystoupili více než tisíc pětsetkrát v nemocnicích, v kasárnách, na letištích i na bitevních polích. Dnes Alexandrovci koncertují v Paříži, černou práci za ně dělají YouTubeři. Lesk a bída SSSR 2.0.

USA to vědí, NATO též,

od Aljašky až ke Kremlu

se rozkládá moje matka vlast!

Pod sochou Lenina, jednou z mála v zemi, které ještě stojí, pohazuje hlavou do rytmu voják se zlým výrazem ve tváři. Bábušky jsou v sedmém nebi. Vika Cyganova dozpívává zasypaná květinami.

Odpoledne probíhá v podivné atmosféře strojeného nadšení, jako by se, po dobu konání voleb, všichni nutili věřit v budoucnost bez války. Po setmění stále ještě volí davy lidí ve škole ve Volnuchinu, v poslední dosud osvícené budově v rozbořené vesničce jižně od Luhansku. Snad přítomnost druhých hřeje lidi unavené půlrokem války, kterou nikdo z nich nečekal. Dělostřelectvo za tu dobu přetvořilo zdejší krajinu. Luhanské letiště o něco dál v rovině působí dojmem, že se prostě a jednoduše zřítilo na zem.

Régis Genté, gruzínský zpravodaj deníku Figaro, nás konečně našel u budovy luhanské opery, změněné ve volební místnost. Přijel z Doněcku s estonským kolegou, který nám při představování vesele drtí ruce: „Silver Meikar, Estonian TV, nice to meet you!“

„Tak co?“ zajímá se Régis. „Jak to vypadá s volbama tady?“

„Bez bombardování, vysoká účast,“ odpovídá Gobert. „Nějaký velký přestupky jsme neviděli, čachry proběhly už předem, aby to dneska vypadalo čistě. Vážný konkurenty Plotnického očividně do voleb vůbec nepustili.“

„V Doněcku to samý. Před třemi dny zmizel jeden velitel separatistů, Igor Bezler z Horlivky, říká se mu ‚Běs‘. Prý odjel na Krym, ale nikdo ho od tý doby neviděl. Znáš ho?“

Zvolna nás míjí ozbrojený muž, tváří se jako mor.

„Nedivil bych se, kdyby ho odstřelili,“ pokračuje Sébastien. „A v Doněcku volby probíhají regulérně?“

„U volebních místností se rozdává jídlo, stoupá tím účast. Nejsou tam zahraniční pozorovatelé, takže po sečtení můžou výsledky vždycky zfalšovat. Ale vím ještě o něčem dalším…“

Régis se k nám naklání s širokým úsměvem v baculatém obličeji, jako pokaždé, když se s něčím svěřuje: „Dneska ráno jsem mluvil s jedním Rusem, s chlápkem z FSB. Podle něj je Doněck v pohodě, ale Moskvě se hrubě nelíbí bordel, co vládne v Luhansku. Je tady moc nedisciplinovaných skupin. Hrozí, že tu vypukne setsakramentskej úklid, jestli se to po vyhlášení výsledků nesrovná…“ Gobert přisvědčuje: „Budeme muset vyzpovídat nějaké nespokojence. Come now, let’s have a look at this election.“

7.

Régis a Silver odjeli brzy ráno. V konferenčním sále vládní budovy čeká na vyhlášení výsledků asi dvacet rozespalých ruských novinářů. Gobert projíždí místní noviny, ukusuje přitom z tyčinky Snickers. „Málokdy jsem zažil tak rychlý sečtení hlasů.“ Místní plátek, vytištěný ještě před uzavřením volebních místností, udává sedmdesátiprocentní účast. Po čtvrthodině tiskový mluvčí vlády Luhanské lidové republiky přivádí do místnosti dva cizince.

Separatisté nedovolili dohlížet nad průběhem voleb pozorovatelům z OBSE, náhradou za to pozvali asi třicet svých sympatizantů z celé Evropy, kteří mají potvrdit výsledky. Slovo si bere europoslanec za řeckou komunistickou stranu Sotirios Zarianopulos.

„Chtěli bychom poděkovat Luhanské lidové republice za pozvání i za mandát pozorovatelů prezidentských voleb.“

Jako by si v Novorusku domluvila schůzku všechna hnutí vymezující se proti EU, od maďarského Jobbiku přes české Ne Bruselu až po belgické Vlaams Belang. Jean-Luc Schaffhauser z francouzského Rassemblement bleu Marine, založeného Marine Le Penovou, se snažil za každou cenu všechny přesvědčit, že přijel „čistě jako soukromá osoba“.

K mikrofonu přistupuje Manuel Ochsenreiter, napravený neonacista z německých novin Zuerst!, a pokračuje v projevu: „Potvrzujeme výsledky těchto voleb, jejich průběhu nelze nic vytknout. Skončily jednoznačným výsledkem: prezidentem Luhanské lidové republiky byl se ziskem šedesáti tří procent platných hlasů zvolen Igor Plotnickij. Jedná se o zásadní krok k vytvoření nezávislého a svrchovaného státu, vyzýváme proto vlády celého světa, aby výsledek voleb uznaly.“

Po tiskové konferenci novináři před budovou komentují výsledky, případně žádají „mezinárodní pozorovatele“ o rozhovor, který se bude vysílat na úvod večerních zpráv ruské televize. Gobert mě přišel stáhnout o cigaretu, dýchá si do dlaní.

„Libération po mně chce do oběda článek, jdu psát do kavárny Korona, jdeš taky?“

„Běž zatím sám, přijdu tam za chvilku. Musím si ještě něco zařídit.“

Nijak nenaléhá a jde. Poodcházím od ruských reportérů a vyťukávám číslo praporu Batman, které jsem si včera večer poznamenal do notýsku z jejich stránky na síti VKontakte.

Po třech pípnutích se ozývá Kocour.

„Dobrý den, mluvím s tiskovým mluvčím velitele Batmana?“

„Je to možný. Kdo jste?“

„Francouzský novinář, rád bych se dozvěděl, co si velitel a jeho muži myslí o výsledku voleb.“

Kocour se na druhém konci linky zlomyslně zachechtá.

„Sejdeme se zítra. Budou nadšený, že vám můžou říct, co všecko špatnýho si o tom myslí.“

8.

Maršál Kliment Vorošilov se do dějin zapsal jako mizerný velitel. Navzdory tomu nesl Luhansk až do rozpadu SSSR jeho jméno. Občané Vorošilovgradu mu postavili před jedním z paneláků ohromnou jezdeckou sochu.

Mikrobus vysadil cestující, znehybnělé mrazem a mnoha vrstvami oblečení, na Kocjubynského třídě a se střelbou z výfuku se řítí dál z kopce směrem k mimoúrovňovým křižovatkám u autobusového nádraží. Řady paneláků, vysázené jako betonové lesy, chrání z této strany Luhansk před nájezdy stepi. Ledový vítr sem donese zvuky dělostřelecké palby, všichni okamžitě mizí. Osaměl jsem s maršálem, zapomínám na zimu a dupu do zamrzlých kaluží.

Bílý pick-up označený výsostným znakem netopýra objel náměstí a zastavil před novinovým stánkem. Vystoupil šedovlasý, baculatý šedesátník s úzkými brýlemi, na první pohled vypadá jako venkovský lékař. Člověk si až říká, co tenhle pohledává ve válce? Z jeho chůze není vůbec cítit strojená povýšenost, které často podlehnou mladí a civilisté, když si oblečou uniformu. Pohybuje se chvatným krokem, oči klopí k zemi, ramena má pokleslá, tváří se netečně a přirozeně. Stisk ruky trvá jen zlomek vteřiny: „Nastup si, máme to přes půl města.“

Usazuji se na sedadle spolujezdce.

„Vy jste Kocour?“

„Jo. Ty se jmenuješ jak?“

„Pierre.“

„Na reportéra vypadáš mladě. Kolik ti je?“

„Jednadvacet. Kam jedeme?“

„Máme základnu ve východní části města. Cvičej tam zrovna nový rekruti. Myslel jsem, že by tě to mohlo zajímat.“

„Tak výborně. Kolik má vlastně prapor Batman lidí?“

„Asi pět set. A minimálně pět z nich slyší na přezdívku Kocour!“

„To se musí plést.“

Kocour na Raďanské třídě zařazuje čtyřku a předjíždí obrněný transportér. Mrkne do zrcátka a potom i na mě.

„Říkej mi Jurij.“

9.

Vůz odbočuje na prašnou cestu a ztrácí se v bludišti domků a ohrad, nakonec zastavuje u zpustlého fotbalového hřiště, odkud zaznívají útržky hlasů a cvakání zbraní. S Jurijem si sedáme na lavičku u plevelem zarostlé plochy, na níž se po zemi koulejí vojáci, vstávají, vyrážejí vpřed, zaklekávají, pozorují okolí, pochodují ve formaci, to vše za štěkotu instruktora, vytáhlého chlapíka, kterému by člověk nehádal ani dvacet let. „K zemi!“ Mladí muži sebou plácnou na břicho. Jakmile si instruktor všimne nějaké nedokonalosti, svraští už tak přimhouřené oči.

„Hlavu co nejníž, myslete na snajpry.“ „Tu nohu máš špatně, takhle nemůžeš pořádně dejchat.“ „Sergeji, nikdy nepouštěj pušku z ruky!“ Zachmuřeně popojde několik kroků. Zničehonic si sáhne na prsa, otočí se na podpatku a naznačí, že cosi hází doprostřed ležících branců. Zařve: „Granát!“ Mladí kluci se s hrůzou rozprchávají do všech stran. Zpocení vojáci na atletickém oválu se zastavují. „Pokračujte, lenoši, ještě půl hodiny!“ poroučí jim instruktor. „A vy jste všichni mrtví! Do jednoho! K zemi a čtyřicet kliků!“

Jurij na lavičce vybuchuje smíchy: „To je prostě náš Milčakov!“

Už jsem o něm kdesi četl. Alexej Milčakov, 23 let, narozený v Petrohradě, na Ukrajinu přišel potvrdit pověst sadisty a nacisty. V Rusku uřezával hlavy toulavým psům a fotil se s vlajkou Třetí říše. Na Ukrajině vede gerilové akce na frontě, pózuje s mrtvolami ukrajinských vojáků, údajně několikrát mučil zajatce. V informacích na svém profilu na VKontakte uvádí tyto hlavní zájmy: osobní rozvoj, kreativita, Adolf Hitler.

Je čas na oběd, Jurij mě zve, vydáváme se za rekruty po rozbahněné cestě vedoucí k základně pár stovek metrů odsud. Tyrkysově natřená fasáda budovy působí sterilně, na některých místech se barva loupe a odhaluje beton, který by obnažený působil lépe. Před okny jsou naskládané pytle s pískem chránící je před kulkami a tlakovými vlnami výbuchů. Pod ruskou vlajkou visí nazelenalý vývěsní štít s nápisem vyvedeným zlatými písmeny: „Hotel Slavjanskaja“ a tři hvězdičky. Jurij mě poplácá po zádech: „Jeden z nejlepších ve městě! Pojď, dáme si něco k jídlu.“

V bývalé hotelové restauraci proměněné na jídelnu mužstva vojáci u dlouhých stolů mlčky obědvají zeleninový vývar s bramborami, v němž sem tam plave kousek masa. Jurij s Milčakovem odkládají kalašnikovy do stojanu a ukazují mi lavici potaženou červenou koženkou v rohu místnosti, osvětleném šňůrou žároviček, pod podivnou freskou s úplňkem a skákajícími delfíny. Usazujeme se. Za chvilku nám kantýnská přináší košík s tmavým chlebem a misky s kouřící polévkou. Milčakovovy oči, zapadlé pod obočím, se podobají faldům v podpaží. Jurijův kulaťoučký obličej je maskou obyčejnosti. Pouštím se do nepříjemných otázek.

„Co si myslíte o předvčerejších volbách?“

„Šaškárna,“ zavrčí Milčakov a vcucne dlouhé vlákno z pórku. „Kdyby směl kandidovat Batman, tak by suverénně vyhrál. Plotnickij je zrádce. Zasranej zrádce. To příměří je zločinem proti ruskýmu národu.“

Chlapi u vedlejších stolů mezi sousty souhlasně mručí.

„Vy příměří nerespektujete?“

„A respektujou ho snad Ukrajinci?“ odsekne instruktor. „My se jen bráníme, bráníme obyvatelstvo.“

„Přitom jste po vyhlášení příměří dobyli desítky vesnic…“

Milčakov ještě víc přimhouří oči, skrz temné štěrbiny se zle zablýská.

„Někdy je nejlepší obrana útok…“

„Tu dohodu podepsali v době, kdy jsme ukrajinskou armádu drtili,“ vkládá se do hovoru Jurij a zatíná pěsti. „Mohli jsme znovu dobýt Artemivsk, Slovjansk, Kramatorsk… A kurva, že i Charkov, kdybysme chtěli! Ukrajinská armáda už nebyla, nebyl nikdo, kdo by nás zastavil. To jsme měli bez hnutí čekat, dokud se Ukrajinci nepřipraví na protiofenzívu?“

„Batman si to myslí taky?“

Opět se rozhostí ticho. Milčakov se vrací k polévce. Jurij opatrně dodá: „Veřejně to nikdy neřekne, ale jo, myslí si to.“

Kantýnská nám podává talíře pelmení a tři hrnky instantní kávy. Měním téma:

„Vidím, že hodně vojáků pochází z Petrohradu…“

„Dobrovolníků,“ opravuje mě Milčakov.

„... dobrovolníků pochází z Petrohradu. To vy provádíte nábor?“

Jurij pije mlčky kávu. Rozhovor se zadrhává.

„Znám spoustu lidí mezi ruskými nacionalisty,“ pokračuje Milčakov, „nábor děláme mezi svejma. Přidalo se k nám hodně ultras Zenitu Petrohrad.“

Poprvé si všímám, že všichni vojáci mají pravé rameno vyzdobené pohanským symbolem. Jurij s pohledem pohrouženým do kávy tiše, skoro sám pro sebe, přisvědčuje. Přijde mi, že je jinde, kdesi daleko nebo v hodně dávné době. Zvrátí hlavu a dopíjí zbytek kávy. Na dně hrnku je černým fixem namalovaný hákový kříž.

10.

Je teprve pět hodin a už se docela setmělo. Milčakov se vrátil do svého pokoje v posledním poschodí hotelu, kde jsme pokračovali v interview. Pod ohromnou ruskou vlajkou přišpendlenou na stěně apartmá se povalovaly náboje do kalašnikova, kýčovité figurky a prezervativy. Zbytek dne jsem strávil rozhovory s vojáky z roty, kteří mě ohromili kombinací odhodlanosti a surové nedisciplinovanosti. Jurij se nabídl, že mě zase odveze, a tak si povídáme před budovou a čekáme, až jeho asistent, mlčenlivý mladík s brejličkami, do pick-upu naloží munici. Na Jurijův vkus to nedělá dostatečně rychle.

„Hoď sebou, nebo tady budem do rána.“

„Kdy se budu moct setkat s velitelem, Juriji?“ ptám se.

„S Batmanem? Teď je na frontě, do několika dní by se měl vrátit.“

„Nechtěl být v Luhansku v době voleb?“

„Co já vím. Je tady strašnej bordel, Plotnickij by na něj mohl něco zkusit…“

Výpadek proudu ponoří příjezdovou cestu do úplné tmy, za chvilku znovu zablikají zelené neony na fasádě hotelu.

„Ten chlap je strašný hovado,“ bručí Jurij a mne si ruce, aby si je ohřál. „Jedno, jestli je prezident nebo není, v Luhansku nemá nic pod kontrolou. Batman by udělal nejlíp, kdyby něco podniknul.“

„Proti Plotnickému?“

„Zatím je to den ode dne horší, ale tahle anarchie nebude trvat věčně. Bude potřeba využít správnou dobu.“

„Teď, když už je Plotnickij prezident a stojí za ním Kreml… mi to nepřipadá zrovna proveditelné…“

Jurij si mě chvilku pobaveně prohlíží.

„Když to říkáš, kloučku.“

Vytahuji krabičku cigaret a nabízím mu.

„Nekouřím.“

Jde si kousek dál zatelefonovat, potom se vrátí, znovu seřve asistenta a zády se opře o auto. Nervózně podupává nohou. Rozhostí se tíživé ticho.

„Špatné zprávy?“

„Nestarej se.“

„Řeknete mi, co si myslíte o Milčakovovi?“

„Co jako?“

„Říká se o něm, že je psychopat…“

Jurij protočí panenky.

„Válka není pro fajnovky. Přidává se k nám spousta kriminálníků, co utíkaj před stíháním v Rusku, neděláme z toho vědu. Války vyhrávaj štvanci a vlastenci.“

„A vy patříte do které kategorie?“

Trochu odrzlá narážka ho zaskočila. Zatváří se uvolněněji.

„Vypadá to, že k oběma. Řekněme, že kdybych zůstal v Rusku, tak teď stoprocentně sedím.“

Vyšvihne se za volant, až sedadlo zavrzá. V důlku prosezené zadní sedačky leží, jako vajíčka v hnízdě, tři ruční granáty. Jurij něco prohodí k asistentovi.

„Ve finále se od Bosny nic nezměnilo.“

Sleduji ho z profilu, ale nedoufám, že bych z něj vyčetl nějaké vysvětlení. Záře elektrických lamp osvětluje banální, oholenou obtloustlou tvář, hlavu člověka, kterého bych si spletl s tisícem dalších. Není to tvářička neviňátka, ale ani ksicht zabijáka.

„Vy jste bojoval v Bosně?“

„Jo. Proč?“

„Byl byste ochoten mi o tom něco říct? Rád bych o tom napsal článek.“

Jurij nastartuje, motor pick-upu zapráská. Reflektory zalijí rozbitou cestu žlutým světlem.

„Jestli chceš.“

11.

Ještě téhož večera mi brýlatý asistent posílá mailem informace o Kocourovi. „Nějaké podklady pro váš rozhovor.“ První část tvoří životopisné údaje. Dozvídám se celé jméno. Jurij Alexandrovič Běljajev. Narozen 10. prosince 1956 v Leningradě. Vojenskou službu si odbyl v letech 1975–1977 v Polsku. V roce 1980 vstupuje do Komunistické strany Sovětského svazu a stává se vyšetřovatelem kriminální policie v Leningradě.

Gobert vychází ze sprchy s ručníkem kolem pasu.

„Voda docela ujde. Co to študuješ?“

„Životopis svýho novýho kamaráda.“

„Přečti mi kousek. Vsadím se, že to bude stát za to.“

Pokračuji tedy nahlas.

„V roce 1990 zvolen poslancem leningradského sovětu na nacionalistické kandidátce. Ženatý, dvě děti. Nejznámější přezdívky: ‚Tatík Müller‘, ‚Kocour‘, ‚Koblížek‘. Obdivovatel Benita Mussoliniho, Alfreda Rosenberga a ‚s výhradami‘ Adolfa Hitlera. Fanoušek Zenitu Petrohrad. Má rád sovětské filmy, zvířata a řeckořímský zápas.“

Gobert se zamyslel a zastavil se při čištění zubů.

„Jak jsem se v Luhansku utkal s neonacistickým poslancem v řeckořímském zápase – to nabídni Vice News.“

„Podle těch údajů založil organizaci, přes kterou se do Bosny za války dostávali dobrovolníci z Ruska.“

O Rusech, kteří počátkem devadesátých let odcházeli bojovat do Bosny či Podněstří, se toho mimo Rusko moc neví. Říkalo se o nich, že to byli prostě dobrodruzi, kteří si chtějí zastřílet, a pak se někteří z nich, po dvaceti letech, objevili v čele separatistického povstání na Ukrajině. Po vypuknutí konfliktu přišly do Donbasu bojovat na stranu separatistů stovky ruských občanů. Rusko oficiálně tvrdí, že se jedná výhradně o dobrovolníky, ovšem množství indicií shromažďovaných od začátku konfliktu naznačuje, že ve východní Ukrajině operují i jednotky pravidelné armády.

Po setmění kanonáda zesílila. Výbuchy rozechvívají okna. Gobert vyplivuje zubní pastu do umyvadla, lehá si do postele, přitom proklíná ukrajinské klima a sovětské matrace. Pokračuji v četbě.

Druhou část mailu tvoří soubor výstřižků z tisku, z velké části se týkají Jurijových nepříjemných zkušeností s ruskou justicí. V roce 1996 je odsouzen na jeden rok odnětí svobody za podněcování rasové nenávisti, ovšem vztahuje se na něj, ironickou shodou okolností, amnestie vyhlášená u příležitosti padesátiletého výročí vítězství nad nacistickým Německem. V roce 2006 je odsouzen k osmnácti měsícům podmíněně za to, že vyzýval „na prach rozdrtit africký odpad a asijskou špínu“. V roce 2008 je odsouzený k šesti měsícům odnětí svobody za oslavování rasisticky motivované vraždy spáchané v Petrohradě. Jen co vyšel na svobodu, ocitá se znovu u soudu kvůli zveřejnění xenofobního článku.

„To vypadá na pěknýho zoufalce,“ hodnotí kolega. Mlčky přikyvuji. K mailu je připojené i video. Jde o reportáž natočenou kolem roku 2005, tedy v době, kdy Jurij Běljajev stále stojí v čele ultranacionalistické politické strany. Na petrohradském náměstí předává o dvě hlavy vyšším skinheadům nože a pronáší přísahu: „Slibuji, že tímto nožem budu bránit svou vlast proti zahraničním uchvatitelům.“ Jedna holá lebka po druhé slib opakuje. Jurij hromovým hlasem obřad zakončuje: „Zabíjejte! Podřezávejte! Ať žije Rusko!“ Rozkaz je opětován hromadným hajlováním. Scéna končí a hlas komentáře vyjmenovává toho roku v Petrohradě ubodané protifašistické aktivisty a imigranty. Následuje interview s Jurijem: „Vy to berete jako vraždy, ale pro nás je to něco jiného. Jde o boj za národní identitu Ruska.“

„To je divný, že jsem o něm nikdy neslyšel.“

„Takových tam musí být desítky. Jenom co je šílenců v Rusku dneska, představ si, jak to tam asi vypadalo v devadesátých letech… Hotový divoký západ. Nemá ten tvůj maník heslo na Wikipedii?“

Nacházím sotva dvacetiřádkový článek v ruštině. V jiných jazycích ne. První odstavec shrnuje to, co už vím. Očima přelétnu zbytek a zívnu.

„Když se Jurij Běljajev v únoru 1996 dostavil k soudu pro obvinění z veřejného pobuřování, je obviněn i ze spoluúčasti na zločinech proti lidskosti za války v Bosně. Podle obžaloby vlastní rukou zabil nejméně šedesát čtyři Bosňáků.“

12.

Výmol. V polospánku se praštím hlavou o okénko Dacie Logan. Museli jsme na sebe navléknout několik vrstev oblečení a vyrazit brzy ráno. Do města Alčevsk pojedeme nejméně hodinu po silnici lemované obvyklou scenérií trosek. Kvůli výbuchům jsem usnul až pozdě. Z kelímku za ruční brzdou se line vůně rozpustné kávy. Znovu se v sedadle spolujezdce opřu a zkouším ještě na chvilku usnout.

„Kontrolní post, vytáhni doklady,“ budí mě Sébastienův hlas. Brána z kovaných mříží proti lesíku naznačuje vjezd do jednoho z uhelných dolů v okolí Luhansku. Na hrbolatých silnicích posetých checkpointy se nedá spát. Ukazuji doklady a zapaluji si cigaretu, abych se probudil. Po prvním šluku se mi zvedá žaludek.

Krajina Donbasu místy ještě nedávno oplývala nečekaným půvabem. Když sluneční paprsky protrhly šedivou oblohu, člověk znovu uviděl barvy podzimu, a když se za slunečních dnů rozzářily, jízdy mezi městy připomínaly bezstarostné výlety na venkov. Nyní však listy opadaly, lidé je spálili v hromádkách podél chodníků a stepi se vrátil odstín churavějícího organismu.

„Kurva, to je ale ošklivý,“ mručí Gobert.

Přisvědčuji.

„Vybrali jsme si fakt hnusnou válku.“

Jaké dobrodružství tady hodláme zažít? Válka v Bosně musela být něco úplně jiného. Všichni novináři, kteří tudy prošli, ji popisují jako epickou odyseu či řeckou tragédii. Jean Hatzfeld v L’Air de la Guerre popsal zemi zaslíbenou proměněnou v hotové peklo, masakry v hlubokých údolích, dělostřelectvo, které kácí bílé minarety, proráží tmavé kupole a pak, ve chvílích oddechu, i okamžiky naplněné lidstvím, odvahou a štědrostí Bosňáků. Jeden slavný reportér mi řekl: „V Sarajevu jsme se všichni zamilovali.“ Nemyslím si, že se to přihodí i v Luhansku. Tohle město nemá nic z divadelních kulis; bylo ošklivé už před válkou. A kde tu hledat lásku? Mladí odešli. Zůstaly tu bábušky v beztvarých prošívaných bundách se strhanými obličeji, mužatky s vlasy jako koudel, staré, utahané matrjošky. Úvahy blbečka? Uznávám. Vím, že v Bosně bylo sto tisíc mrtvých, že se tam odbývaly válečné zločiny a hromadné masakry, které Evropa od druhé světové války nepoznala. Tady je sotva pět tisíc mrtvých a ani jeden masový hrob. Takže hlavu vzhůru. Jean Hatzfeld v Bosně přišel o nohu. Několik francouzských novinářů o život. Na Ukrajině se nikdo nezamiloval.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Prohrané války Jurije Beljajeva.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.