Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

LitRPG v nakladatelství

FANTOM Print

VASILIJ MAHANĚNKO

Cesta šamana

Úkol přežít

Kartosský gambit

Tajemství Temného hvozdu

Hrad fantomů

Karmadontova šachovnice

Šamanova pomsta

Válka klanů

Galaktogon

Hra začíná *

Hledání Uldanů *

Šek na miliardu *

PAVEL KORNĚV

Pouť mrtvého

Mrtvý lotr

Království mrtvých

Družina mrtvého

MICHAEL ATAMANOV

Obránce perimetru

Sektor osm

Za smrtí

Nová smlouva

Hra bez pravidel

Temný bylinkář

Herní tester

Stále ve střehu

Past na panovníka

Hledání těla

Ohýbači reality

Odpočet *

* Připravujeme

Originally published in English under the title Finding a Body by Magic Dome Books, 2018. All Right Reserved

Copyright © M. Atamanov 2018

Cover Art © V. Manyukhin 2018

English Translation © Andrew Douglas Schmitt 2018

Czech Translation © Martin Kapalka

ISBN 978-80-7594-398-9 ePub

ISBN 978-80-7594-399-6 mobi

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

1. KAPITOLA

ZMĚNA ROZHODNUTÍ

Prakticky okamžitě jsem byl odpojen ze hry a objevilo se jen oznámení, že má postava byla zabanována. Obrazovka zčernala. Bez okolků mě ze Světa bez hranic vykopli…

Ale vlastně to takové překvapení není. Když jsem neposlechl jasné instrukce přímo od prezidenta korporace a varoval Taishu, aby utekla, nemohl jsem čekat jiný závěr. Ale co se bude dít dál? Ležel jsem v temnotě uvnitř kapsle pro virtuální realitu, počítal sekundy, než se odemkne, a přemítal nad možnými důsledky své rebelie. Pravděpodobně mě už vyhodili z práce a to možná ještě nebude všechno. Jenže nepříjemný rozhovor s prezidentem, který mě nepochybně čeká, výpověď ani doživotní ban herní postavy mě v tuhle chvíli zase tak moc nezajímaly. Vždyť jsem se právě dozvěděl, že jsem zemřel! Jinak se to video, které jsem právě zhlédl, nedá vyložit. Byl to určitě můj pohřeb. No, a jestliže jsem v reálu mrtvý, pak ostatní problémy vypadají naprosto nicotně a ani si nezaslouží mou pozornost.

Smrt. Digitalizace. Trápilo mě pomyšlení na to, že už možná nežiju. Do jakého těla přesunuli mou mysl? Nejspíš vyrobili androida, který vypadá stejně jako já. Připravili obličej nerozeznatelný od toho mého a naprogramovali mu stejné výrazy, aby to bylo uvěřitelné. Tělo androida jistě imitovalo i dýchání a tlukot srdce. Před připojením se do hry jsem se na sebe podíval do zrcadla, ale ničeho zvláštního jsem si nevšiml. Takže ta teorie s robotem nemusí být zas tak daleko od pravdy. A pokud korporace vydala spoustu peněz a času na to, aby mi připravila nové tělo, bude za to něco chtít. Stal jsem se jejich majetkem a to znamená, že mi nedovolí ani odejít z budovy. Budu nepřetržitě hlídaný.

Kapsle zapípala a zaslechl jsem cvaknutí zavíracího mechanismu. Prudce jsem otevřel víko, ale nespěchal jsem ven. Před svléknutím senzorového obleku a pavučiny drátů, která z něj vycházela, jsem se prohmatal a nedůvěřivě si ze všech možných úhlů prohlédl své ruce a nohy. Pak jsem z hrudi odstranil jeden obvaz a upřeně pozoroval stehy. Dokonce jsem si vytrhl několik vlasů a hodně zblízka si je prohlížel. Dalo se tomu těžko uvěřit, ale nakonec jsem došel k závěru, že ani nejmenší kousek mého těla není syntetický. Všechno vypadalo jako vždycky. Štípnutí i vytržení vlasů bolelo stejně jako dřív. Co se to děje? Buď technologie výroby androidů dosáhla neskutečné dokonalosti, nebo… se mýlím a je to vážně mé tělo. Ale jak si mám v tom případě vyložit to video?

Nemělo smysl se dál prohlížet. Vysoukal jsem se z kapsle, rychle jsem na sebe hodil oblečení a čekal, až sem vpadne nějaký zástupce korporace. Neměl jsem pochyb o tom, že mě kvůli mé donebevolající neposlušnosti brzy někdo navštíví. No, jen ať si přijdou. Aspoň budu mít příležitost položit několik nepříjemných otázek a dožadovat se jasných odpovědí.

Neuběhlo ani pět minut a zámek ve dveřích mé kanceláře skutečně potichu klikl. Tak kdo to bude? Andrej Soloviev, ředitel herní bezpečnosti. Já mám prostě smůlu… Doufal jsem, že přijde prezident Thomas Heywood nebo můj přímý nadřízený, ředitel divize speciálních projektů Max Tohner. Připravoval jsem se na rozhovor s jedním z nich nebo klidně i s oběma současně. Dal jsem si v duchu dohromady takové otázky, na které nemohli odpovědět jinak než po pravdě. Ale rozhodně jsem nepředpokládal, že budu čelit tomuto hrozivému bezpečákovi, a opravdu mě to rozhodilo. Andrej Soloviev ve mně vždy vzbuzoval pocit bezděčného, neúprosného, až zvířecího strachu. Kdykoli jsem se na něj podíval, viděl jsem před sebou člověka s mnoha lety zkušeností ze speciálních jednotek a muže, který už nejednou zabíjel. Jeho pohyby byly úsporné a precizní, měl pevný a soustředěný pohled, ale především ten neustálý výraz sebevědomého predátora. Soloviev se na všechny kolem sebe díval jako na potenciální kořist. Nepochyboval jsem o tom, že i teď má pro každý případ připravený plán, jak mě co nejefektivněji zneškodnit.

A byla tu ještě další věc, na kterou jsem nemohl zapomenout. Víte, když mě bodli a ztrácel jsem vědomí, někdo řekl: „Tohle vůbec nevypadá dobře. On umírá!“ Nedokážu se zbavit myšlenky, že ten hlas patřil právě Andrejovi. Vzhledem k okolnostem jsem si tím byl téměř jistý.

„No, Timothy, právě jste spoustě lidí přidělal dost práce…“ prohlásil bez pozdravu a zamkl za sebou dveře. „Popravdě něco takového nikdo nečekal. Proto sem poslali mě. Takže teď si spolu sedneme, v klidu si o všem promluvíme a zjistíme, proč jste nám dal ránu pod pás.“

V klidu? Srdce mi strachem bušilo tak silně, až jsem se bál, že mi prorazí žebra. Cítil jsem, jak mi panika pulzuje v žilách na spáncích. Couval jsem před ním, zakopl a zapadl do měkkého hlubokého křesla. Soloviev se nebezpečně usmál a bez dovolení si hned sedl vedle mě. Pak se ke mně nahnul, jako by se chystal na mě skočit, ale nic dalšího neudělal.

Několikrát jsem se zhluboka nadechl a začal jsem se postupně uklidňovat. Vracelo se mi sebevědomí. Kdyby vedení považovalo situaci kolem Taishy za beznadějnou, rozhodně by za mnou někoho neposlalo, aby si se mnou v klidu promluvil. Už bych totiž pro korporaci neměl žádnou cenu. Ale poslali ke mně Solovieva, který se choval relativně slušně – i přes ten jeho tón, očividné rozčarování i hrůzu nahánějící chování. Když jsem si to uvědomil, začal jsem si být jistější. Andrej nemluvil, proto jsem spustil já a doufal, že nad naším rozhovorem získám kontrolu.

„Chápu, že je teď prezident Heywood naštvaný. Ale když jsem s ním naposled mluvil, řekl mi, že lupička někomu v reálu zaplatila za mou smrt, a dokonce k tomu prý použila herní mince. Touhle informací mě prezident Heywood přesvědčil, a právě proto jsem souhlasil s pomocí. Ale ukázalo se, že Taisha s tím pokusem o vraždu nemá nic společného. Prohlédl jsem si všechny její finanční transakce. Nebylo tam nic, co by dokazovalo, že tomu zabijákovi zaplatila. Padesát tisíc mincí je spousta peněz, takovou sumu není možné ve výdajích skrýt.“

„Ach, Timothy…“ řekl a kroutil přitom hlavou. „Jste tak hrozně naivní. Strávil jsem čtyři roky naháněním podvodníků, kteří prodávají herní mince a majetek za reálné kredity. Mohl bych vám prozradit nejméně sto možností, jak takový velký výdaj utajit. Ale to teď není důležité. Je celkem jedno, jestli Taisha tomu muži zaplatila, nebo ne. Pracujete pro korporaci a její prezident vám dal jasný příkaz, abyste zajal jedno konkrétní NPC. Proč jste svůj úkol nesplnil?“

To byla dost chytře položená otázka. Bez ohledu na odpověď předpokládala, že vina je na mé straně. Navíc jsem si všiml, že Andrej má v pravém uchu malé sluchátko, což znamenalo, že náš rozhovor není důvěrný. Musím svou odpovědí popřít sebemenší vinu.

„O čem to mluvíte? Dělal jsem svou práci. Jsem hlavním testerem korporace a mou pracovní náplní je objevovat ve hře a představovat veřejnosti neprobádané cesty, nezvyklé situace a podivné tvory. A i když to může být překvapující, lupička Taisha právě takovým tvorem je a já se o ní snažím dozvědět víc. Jsem jediný, kdo si vysloužil její důvěru. Nicméně před pevností Temného panovníka se všechno pokazilo. Všimla si, že je to past, a bylo jasné, že do ní nevstoupí. Měl jsem ji nechat utéct navždycky? Když se nad tím zamyslíte, musíte sám uznat, že jsem neměl jinou možnost. Kdybych začal své společnici lhát a tvrdit jí, že to žádná past není, ztratila by ve mě veškerou tak dlouho budovanou důvěru. Jedinou cestou, jak se z té situace dostat, bylo říct Taishe pravdu a tím naše pouto naopak ještě posílit. Díky tomu mě stále pokládá za svého jediného přítele, kterému může důvěřovat a být k němu upřímná. Což se mimochodem nedá říct o některých zaměstnancích korporace…“

Soloviev na okamžik uvolnil tvrdý výraz v obličeji a dal najevo překvapení a zmatek. Náš tajemný posluchač měl nějaké otázky, protože Andrej se zarazil a poslouchal. Pak se mě zeptal, co jsem myslel tou poslední větou, že někteří zaměstnanci korporace jsou nedůvěryhodní. Rád jsem mu to vysvětlil.

„Taisha mi poslala jisté video. Byl na něm nahrán můj pohřeb. Co mi k tomu můžete říct?“

Na sekundu se překvapeně zarazil, ale pak se hlasitě rozesmál.

„Timothy, Timothy…“ začal vysvětlovat a utíral si z očí slzy od smíchu. „To video jsme připravili my. Poslali jsme ho vaší přítelkyni, abychom ji zmátli a přiměli ji k ještě větší otevřenosti vůči Amrovi. Nenapadlo nás, že nám na to skočíte i vy sám. Opravdu by mě zajímalo, co jste si myslel. Že jsme použili nějaké vúdú? Že umíme černou magií oživovat mrtvoly? Nebo že jste prodělal nějakou unikátní operaci? Třeba úspěšnou transplantací mozku?“

Znovu se rozesmál. Já jsem se cítil trapně a zahanbeně. Andrej však hned zvážněl a vysvětlil mi to.

„Obávám se, Timothy, že vás musím zklamat. Žádná kouzla ani zázraky medicíny… Vysvětlení je daleko jednodušší. Před několika dny bohužel zemřela paní Inessa Tyleová, viceprezidentka korporace, a včera se konal její pohřeb. S tou pozoruhodnou ženou se přišlo naposled rozloučit mnoho zaměstnanců a hráčů, vždyť bez ní by neexistovala naše společnost ani Svět bez hranic. A právě z tohoto rozloučení pochází to video.“

Seděl jsem v křesle, ruce jsem měl založené na hrudi a ve tváři jsem byl studem rudý jako rak. Cítil jsem se jako naprostý idiot. Přesvědčil jsem sám sebe šílenou teorií o digitalizaci, androidech a syntetickém těle, a přitom to všechno byl takový nesmysl. Z nějakého důvodu mi unikalo nejjednodušší vysvětlení. A ještě něco mě štvalo. Propásl jsem pohřeb a přišel o poslední rozloučení s Inessou Tyleovou. Její smrt mě skutečně mrzela. Jako viceprezidentka se ke mně vždy chovala jako k rovnocennému člověku. Už tehdy při Velkém lovu a také teď, když jsem postupně objevoval chybějící předměty ze sady Fenrirových prokletých regálií. Samozřejmě že na pohřeb jsem se nemohl dostavit, protože jsem byl vážně zraněný a právě v té době jsem ležel na operačním stole. Ale o těchto událostech věděl jen málokdo, a proto si teď o mně asi dost lidí nemyslí nic hezkého a někteří se můžou cítit i uražení. Mám na mysli především Kiru, která je jistě přesvědčená, že jsem na pohřeb její drahé babičky prostě zapomněl. Zvlášť po tom, co pro mě udělala.

Andrej Soloviev mi dal chvíli, abych se sebral a promyslel to. Pak pokračoval.

„A teď k současné situaci… Obávám se, že prozatím nesmíte opustit tuto kancelář a jakkoli komunikovat s vnějším světem. A nedívejte se na mě tak ošklivě. Nerozhoduju o tom já, ale někdo s daleko vyšším postavením.“

„Je to kvůli tomu, že Taisha hackla bezpečnostní systém?“ zeptal jsem se, když jsem si vzpomněl na prezidentova slova.

„Kromě jiného. Ta tajemná bytost, o níž naši specialisté mluví jako o možné umělé inteligenci, nepochybně získala přístup k bezpečnostním kamerám. A my je nemůžeme vypnout, abychom neriskovali, že Taishu vystrašíme nebo že začne něco tušit. Představenstvo ji chce chytit za každou cenu. Ale to není ten hlavní důvod. Jde o to, Timothy, že před pěti minutami se z vás stal Temný panovník. Váš Amra je vládcem celé hordy stvůr, která hrozí celému Světu bez hranic. Tento velký patch jsme dávali dohromady pět měsíců a teď je čas, aby se tato postava ohrožující celý náš herní svět objevila a postavila do čela své legie. Pracovaly na tom tisíce lidí. V sázce je značná suma peněz a jednu z nejdůležitějších událostí hry, jaká se kdy objevila, nesmíme ani náhodně ohrozit. Vedení v tom spoléhá na vás, Timothy. Nedovolíme, aby vás během této náročné doby cokoli rozptylovalo nebo abyste se nám někde ztratil. Takže budete muset být trpělivý, což by vzhledem k podmínkám, které jsme vám tu připravili, nemělo být tak složité. Mějte prosím strpení.“

„A jak dlouho mám být trpělivý?“ zeptal jsem se. Potřeboval jsem se o celé situaci dozvědět víc. Zajímalo mě, jak dlouho budu muset v této zlaté kleci vydržet.

Andrej Soloviev prohlásil, že to neví přesně. Položil si ruku na ucho se sluchátkem, celkem dlouho poslouchal a pak mi oznámil, že asi jeden a půl týdne.

„Za deset dní proběhne velká schůze vedení a akcionářů, aby se prodiskutovaly finanční výsledky nového patche. Korporace do události s Temným panovníkem značně investovala. Začíná celosvětová reklamní kampaň na nové rozšíření nejoblíbenější hry, to není zrovna levná záležitost. Nebudu před vámi nic skrývat. Pracovali jsme na hrůzostrašném NPC se schopností pokročilého ovládání svých jednotek. Temný panovník se měl svou silou rovnat bohům Světa bez hranic. Ale když jste se na tak vzdálené a těžko dosažitelné místo herního světa dostal vy, zaskočilo to marketéry i oddělení globální simulace, které na patchi pracovalo. Naštěstí jsou algoritmy flexibilní a dokážou se jednoduše vyrovnat i s velkou změnou. Právě proto vás armáda stvůr už přijala za svého velitele a nahrazení by nemělo způsobit žádný problém. Navíc je živý hráč daleko zajímavější protivník než bezduchý počítačový program. Takže považujte své povýšení na Temného panovníka za schválené. Gratuluji!“

Automaticky jsem mu potřásl rukou, přesto jsem však neviděl žádný důvod k radosti. Zůstat v této kanceláři zamčený celých deset dnů, to nejsou nejlepší vyhlídky. A kvůli čemu? Korporace očekává, že opustím normální život a čtyřiadvacet hodin denně budu hrát roli hlavního padoucha hry? Koho by něco takového bavilo? Andrej Soloviev mi snad četl myšlenky…

„Teď mě dobře poslouchejte, Timothy, protože tohle je osobní. Na následující schůzce představenstva se bude číst závěť Inessy Tyleové. Nikdo přesně neví, co je v ní napsáno. Ale mezi čtyřma očima se mi paní Tyleová několikrát zmínila, že chce své akcie naší korporace rozdělit mezi nejúspěšnější a nejznámější hráče, aby se mohli podílet na rozhodování o budoucnosti Světa bez hranic. Několik jmen chtěla určit sama a zbytek seznamu má doplnit představenstvo. Vaše jméno bude na jednání několikrát zmiňováno kvůli Temnému panovníkovi, a proto byste si tuto šanci neměl nechat uniknout. Mluvíme tu o třetinovém vlastnictví největší korporace na planetě. To je dost peněz na to, abyste strávil zbytek života v přepychu nejen vy sám, ale i celá vaše rodina po dalších několik generací. Dostal jste jedinečnou příležitost, abyste se předvedl v pozitivním světle. Berte to vážně. A nezapomeňte, Timothy, máte jen deset dnů.“

Andrej Soloviev už odešel, ale já jsem stále seděl v křesle a přemýšlel nad tím, co jsem vyslechl. Je dobře, že vedení korporace vnímá mou snahu a nebude mě trestat za neuposlechnutí příkazu. To, že mojí postavě zrušili ban a dali mi příležitost se předvést v roli Temného panovníka, je skvělé. Tím jsem se zařadil mezi hráče, kteří definují politický svět hry, a to je samozřejmě vzrušující. Kromě toho se v dálce třpytila velká odměna a nutila mě pracovat ze všech sil. Ale přece jsem celým tělem cítil, že se něco děje. Musí v tom musí být ještě něco, co mi neřekli. Měl jsem tušení, že ten příslib akcií společnosti by mohl být jen návnadou, kterou mi mávají před očima, ale přesto je nedosažitelná…

Ale tím se teď nebudu zatěžovat. Budu se rozhodovat podle toho, jak se situace vyvine. Postavil jsem se a kriticky pohlédl do zrcadla na svůj bledý, neoholený obličej a rozcuchané vlasy. Po deseti dnech mám vousy jako nějaký hipster… Musím požádat o elektrický strojek a nějakou základní kosmetiku. Možná bych si mohl říct i o domácí solárko, když tu mám být tak dlouho zavřený. S těmito všedními myšlenkami jsem zamířil ke kapsli pro virtuální realitu. Při chůzi jsem se svlékl a ledabyle odhodil oblečení na zem. Takže… nahrávání.

Takováhle postava už stojí za pozornost. Je daleko silnější a houževnatější, než by se z jejích skromných 65 levelů mohlo zdát. A to nemluvím o bonusech do Síly a Kondice z pěti předmětů ze sady Fenrirovy prokleté regálie. 1200 bodů Obrany, 50 % navíc k Obraně proti fyzickým útokům, Regenerace rychlostí 2 bodů Zdraví za sekundu. Při Boji zblízka se vyléčím o 17 % bodů Útoku (o 67 % při použití Upířího kousnutí). S mou postavou by měl co dělat i někdo s padesátilevelovým náskokem. No, co víc k tomu říct? Pokud očekávám návštěvu agresivních hostů na vysokém levelu, kteří budou přicházet ze všech koutů Světa bez hranic, musím se zaměřit především na schopnost přežít.

Když jsem se však nad svou situací zamyslel opravdu racionálně, pochopil jsem, že proti útoku hráčů na skutečně vysokých levelech nemám nejmenší šanci. Jakákoli postava na vysokém levelu vybavená pro PvP by mého goblina bylinkáře zabila a ani by se u toho nezapotila. Proto bude v nejbližší budoucnosti mým úkolem číslo jedna vyhnout se takovým nepřátelům. Než se s nimi střetnu, musí můj malý ušatý goblin ještě zesílit a stát se skutečným Temným panovníkem. A pak, jednoho dne, mé těžké kroky otřesou celým Světem bez hranic.

Se specializacemi jsem si zatím nehrál. Nechal jsem je na později a raději jsem se připojil zpátky do hry. Objevil jsem se přesně na místě, ze kterého mě před patnácti minutami vykopli – před otevřenými branami mé velké strašidelné pevnosti. Vedle mě stála sestra s ogrem a šamanem.

„Do jaké díry jsi zalezl, ušáku? Nutně tě tu potřebujeme,“ spustila vyčítavě Valerianna. „Když jsi zmizel před vstupem do pevnosti a dokončením přísahy, tvou armádu to dost pobouřilo.“

„Bez varování mě zabanovali,“ odpověděl jsem popravdě, ale bez dalších podrobností. „Ale naštěstí jsem to rychle vyřešil a už jsem zpátky.“

„A to právě včas. Začínala jsem se bát, že na nás obři a loup-garouové zaútočí a zametou s námi. Dokonce jsem poručila orkům se štíty, aby vytvořili obrannou linii. Za ně jsem postavila kušiníky, ale teď vidím, že už je to zbytečné. Tví vojáci se po chvíli zklidnili a postupně se jejich značky změnily na spojence.“

Podíval jsem se na vyrovnané řady nemrtvých stojících před pevností. Byli to divocí a znepokojiví tvorové, ale klany loup-garouů, minotauři, titáni a další stvoření vedle nich nevypadali o nic příjemněji. Hrozný pohled. Pořád jsem si nemohl zvyknout na to, že tohle je teď má armáda. No, není na co čekat. Musím se oficiálně prohlásit Temným panovníkem a zhoubou celého Světa bez hranic. Udělal jsem rozhodný krok směrem k obrovským kovovým branám.

A málem jsem ohluchl z úderu gongu, který se vzápětí ozval. Dokonce i hory na obzoru se otřásly pod náporem toho neskutečně hlasitého zvuku. Současně se mi před očima objevil rudý blikající text.

Pozor! Ve Světě bez hranic povstal nový superboss: Temný panovník.

Disponuje vlastní armádou.

Ohrožuje bezpečnost Jižního kontinentu. Okamžitá invaze hrozí regionům: Tori, Lars, Amathy.

Nebojácní hráči, právě nastal čas sáhnout po zbraních a bránit vše, co je vám drahé!

Předpokládám, že stejnou zprávu obdrželi všichni hráči připojení do hry bez ohledu na rasu, třídu postavy a místo, kde se nacházejí. Jakmile vyjde najevo má identita a pozice, můžu počítat s pozorností všech bojových klanů. Ty se rády zúčastní celosvětové události. A nejen ony. Navíc se místo neskutečně divokého a prakticky nezranitelného monstra stal Temným panovníkem jakýsi malý goblin. A jeho level – to znělo skoro až komicky – jeho level je 65. Přitom zrovna nedávno jsem četl oficiální statistiku, že průměrný level hráčů Světa bez hranic je 68.

Proč mi vlastně za takový úspěch nepřibyly žádné zkušenosti? Stačil by mi jich milion, i když dva miliony znějí vzhledem k jedinečnosti a složitosti mise daleko férověji. Amra nutně potřebuje postoupit na vyšší level, ale za objevení pramene Styxu nedostal vůbec nic a stejně tak ani za obsazení volné pozice velitele armády. Můj přímý nadřízený mi kdysi slíbil vzácnou odměnu, pokud ty nehostinné země objevím jako první. Je vhodný čas, abych mu ten slib připomněl, ale zrovna teď jsem neměl možnost, jak se s ním spojit. Vzali mi mobil a zablokovali všechny linky z mé kanceláře. Z přemýšlení mě vytrhl Valeriannin hlas.

„Ušáku, proč někdo jiný rozhoduje, na které regiony Temný panovník zaútočí?“ položila mi mavka naprosto logickou otázku, ale já jsem jen pokrčil rameny. Zatím jsem neměl nejmenší tušení, jak svou armádu ovládat.

Prošli jsme vysokými branami a vstoupili do dlouhé chodby vedoucí do nitra ponuré pevnosti. Vpravo i vlevo ji lemovaly zamčené dveře. Narazili jsme i na točité schodiště vedoucí do ještě temnějších sklepení. Nebyla tu žádná okna ani lampy či jiné osvětlení. Musel jsem aktivovat Noční vidění, abych nenarážel do zdí svého nového příbytku. Nymfa naštěstí brzo vyčarovala kouzelnou pochodeň a tím se postup vpřed značně zjednodušil.

„Je tu trochu tma. A prázdno. Na stěnách nevisí žádné obrazy, nestojí tu sochy, prostě nic,“ pronesl Shrekson s kyselým úšklebkem, který nahlížel do všech koutů. „Takhle si středověké pevnosti nepředstavuju.“

„Jo, budeme to tady muset rozhodně vylepšit,“ souhlasil jsem a skepticky pozoroval holé kamenné stěny a vlhkou, trochu plesnivou podlahu. „Aspoň v těch nejtemnějších místech by neškodilo pár pochodní. V místnostech bychom měli pověsit pořádné lustry se stovkami svíček. Podíváme se na fóra, jak se něco takového dělá. Jistě někde najdeme podrobný návod, jak vybavit herní pevnost.“

„Nad takovými maličkostmi zatím nepřemýšlej, Time. Máš tisíce podřízených, které tím můžeš zaměstnat. Jestli nechceš, aby se mezi sebou hádali, musíš je zabavit. Nařiď jim, ať dají pevnost svého pána do pořádku. Mimochodem, vypadá to, že jsme na místě…“

To už jsme došli na konec chodby, kde na nás čekaly vysoké dveře vyrobené z časem ztmavlého bronzu. Oproti všem ostatním dveřím, které jsme dosud našli, byly tyto odemčené a s nepříjemným zavrzáním se podvolily mému tlaku. Vstoupili jsme do velkého trůnního sálu. I ten byl prázdný a vlhký, ale bylo v něm aspoň nějaké světlo. Vedle opravdu mohutného černého trůnu, který byl na první pohled vyrobený pro titána, zářila hladká křišťálová koule. V průměru mohla mít asi metr a spočívala na masivní bronzové trojnožce. Všichni tři jsme přišli blíž, protože nás jedinečný předmět zaujal.

Oko Temného panovníka (jedinečný předmět)

Nástroj na ovládání podřízených

Na povrchu koule jsem viděl obraz nádvoří před pevností. A na něm řady minotaurů, loup-garouů a dalších stvůr stojících sice ve formaci, ale už ne v tak vyrovnaných řadách jako dosud. Divoké tvory už nebavilo stát v pozoru a začali se vrtět a přešlapovat. Někteří dokonce odložili své zbraně a posadili se na dlažbu. Velitelé se snažili udržet disciplínu, ale asi to bylo každým okamžikem těžší.

Díval jsem se na ně z ptačí perspektivy, takže všichni vypadali maličcí. Ale stačil malý pohyb prstu, jako kdybych si posouval obrázek na tabletu, a obraz se přiblížil. Otřásl jsem se, protože jsem měl najednou na dosah ruky rozkládající se tvář hnijícího zombie.

Rychle jsem otočil záběr jinam a spatřil princeznu Chai-nee Shu obklopenou loup-garouy. Poslední členka vládnoucí rodiny klanu Bílá lilie se skláněla k regentovi Uvari-Dor Shuovi, který ležel na nosítkách. V rukou držela dřevěnou nádobu na vodu a opatrně mu dávala napít. Náš krutý souboj přišel druida dost draho a rány od vlčích zubů a drápů se hojily jen pomalu. Na druidově těle jsem jich pozoroval stále hodně. Měl také mnoho polámaných kostí, takže nemohl ani chodit.

Zajímalo mě, jestli můžu křišťálovou kouli použít na vydávání rozkazů. Dotkl jsem se obrázku princezny a řekl:

„Chai-nee Shu, potřebuji tě v pevnosti.“

Dívka s dlouhýma ušima, která vypadala jako domácí psík, sebou překvapením trhla, nádoba s vodou jí vypadla na dlažbu a postříkala zraněného druida i ostatní loup-garouy. Všiml jsem si, že odpočívající vojáci okamžitě zpozorněli a znovu vyrovnali formaci. Možná jsem promluvil zbytečně nahlas a rozkaz Temného panovníka neslyšela jen Chai-nee Shu, ale i všichni ostatní. To nevadí, nejdůležitější je, že to funguje. Oko Temného panovníka můžu používat na vydávání rozkazů.

„Chai-nee Shu, nařiď svým poddaným, aby přenesli regenta Uvari-Dor Shua na nosítkách do trůnního sálu. Potřebuji ho u sebe v pevnosti. Kromě něj přiveď i šamana Ghuua a prvního důstojníka Ziabashe Tvrdého. A ještě najádu Maxe Sochniera. Jo, a vezmi si pár pochodní. Je tu tma jak v prdeli horského trolla.“

Schopnost Předák zvýšena na úroveň 67!

Loup-garouové začali pobíhat sem a tam, aby splnili rozkaz svého panovníka. Oddálil jsem pohled, abych se mohl na své hospodářství podívat z co nejvyššího bodu (vypadalo to, jako bych vyletěl až k oblakům). Ale čekalo mě dvojité zklamání. Zaprvé mapa byla prakticky celá prázdná. Kromě úzké klikatící se čáry, která značila naši cestu k pevnosti přes kopce a horské průsmyky, byla celá oblast neprozkoumaná. Takže abych na křišťálové kouli vůbec něco viděl, musím si to nejdřív objevit. Zadruhé, když jsem se zkusil přes Oko podívat na místa, která jsem už prozkoumal, narazil jsem na neproniknutelný mrak neustále zakrývající mé území. Musel bych se skrz něj spustit až k zemi, ale to bych zase ztratil přehled.

Ze soustředění mě vytrhl uštěpačný hlas Valerianny Rychlonohé.

„Hej, Time, až si přestaneš hrát s tou kuličkou, pojď k trůnu. I tady je toho spousta k vidění.“

Došel jsem tedy k obrovskému trůnu, do jehož sloupcovitých nohou barvy ebenu bylo složitě vyřezáno nepočítaně lebek. A nejen lidských. Viděl jsem před sebou neuvěřitelné množství ras a zvířat. Zíraly tam na mě stovky kostlivců bez očí, ale zato s kly, tesáky či aspoň zuby. Vážně mi to připadalo, že mě pozorují. Co vám mám povídat, nebyl to hezký pohled…

Abych si mohl prohlédnout celý trůn, musel jsem se celý zaklonit. Moc mi v tom nepomohla prokletá Fenrirova maska, kterou jsem si nemohl sundat. Tmavé vyřezávané nohy byly asi dvakrát vyšší než já a nahoře přecházely v sedadlo z hadí kůže. Ale možná to byla dračí kůže, kdo ví… Nad tím vším se až ke stropu tyčilo opěradlo, také zdobené mnoha lebkami. Hmmm, můj malý goblin bude potřebovat schůdky, aby se při oficiálních recepcích vůbec vyšplhal na trůn. Asi by to neměl zkoušet před očima svých poddaných, kteří by se při pohledu na ušatou postavičku šplhající po obřím trůnu rozesmáli…

Úspěšná kontrola Odolnosti proti jedu

Sáhl jsem po jedné lebce na noze trůnu, vyřezané z jakéhosi podivného tmavého dřeva, ale po té zprávě jsem ruku zase stáhnul.

„Jo, to je antiaris, dřevo smrti,“ ozvala se Valerianna, která díky své vysoké Inteligenci dokázala materiál identifikovat. „Dřevo antiarisu má skvělé kouzelné vlastnosti, ale jakýkoli předmět z něj vyrobený zůstane navždy smrtící na dotek. Mně by stačilo, abych se ho zlehka dotkla, a už bych byla tuhá. Ale tebe to pravděpodobně nezabije… Jakou máš teď vlastně Odolnost proti jedu?“

Kvůli odpovědi jsem si ani nemusel otvírat okno se statistikami. Pamatoval jsem si, že mám díky upírství 80% Odolnost.

„Jeden dotek tě nezabije, ale občas to může zabolet, a někdy i dost,“ okomentovala to sestra a zavrtěla hlavou. Obešla velký trůn a nezvyklý a nebezpečný kus nábytku se zájmem pozorovala. „No, budeš si muset zvýšit Odolnost proti jedu, ušáku. Buď objevíme amulety a prsteny, nebo čas od času vypiješ elixír Zdraví, když se budeš chtít posadit na trůn.“

Ustaraně jsem se podíval na jedovaté dřevo a zeptal jsem se lesní nymfy, jestli se na ten trůn skutečně musím posadit, když jsme zjistili, jak je nepohodlný a nebezpečný. Mavka se na mě podívala, překvapením několikrát zamrkala, ale pak odpověděla.

„No jasně, pořád zapomínám, že ten tvůj bylinkář je inteligentní asi jako klacek. Takže proto jsi podřízeným dal rozkaz přes Chai-nee Shu, ačkoli tě slyšeli všichni venku. A teď ani nedokážeš zjistit vlastnosti kouzelného trůnu, které jsou mimochodem dost zajímavé.“

Jen jsem se usmál. Ani mě nenapadlo, abych se na svou sestřičku zlobil. Jen mě dobrosrdečně popichovala, navíc jsem si to zasloužil. Valerie mi vysvětlila, že Trůn Temného panovníka je mocný předmět, který generuje body Přímého zásahu. To je ve Světě bez hranic velice vzácný a cenný zdroj dostupný pouze tvorům na úrovni poloboha a výš. Ty body dokážou skvělé věci, ale může s nimi nakládat jen vládce, a to jen tehdy, když sedí na trůnu.

„Mana na kouzla?“ zeptal jsem se, protože jsem chtěl nějaké srovnání. Ale Valerianna zakroutila hlavou.

„Ne, je to úplně jinak. Mana umožňuje kouzelníkům vyčarovat striktně omezený počet kouzel závislých na třídě postavy a levelu. Bez ohledu na to, kolik many má kouzelník k dispozici, kouzla jsou omezená jeho třídou postavy a schopnostmi. Ale body Přímého zásahu dovolují mocné bytosti předělat si bez jakýchkoli kouzel svět k svému obrazu. Třeba v horké poušti můžeš na povrch přivést čerstvou vodu, můžeš měnit počasí a okamžitě se přesouvat po Světě bez hranic, jak se ti zachce. Čím víc bodů máš k dispozici, tím víc můžeš měnit realitu.“

„Víš, že jsem o tomhle nikdy neslyšel? A to jsem přečetl snad všechny manuály,“ vložil se do hovoru ogr a neskrýval pochyby. Nymfa mu to hned začala vysvětlovat.

„Podle mě jsi o nich slyšel, Leone, jenomže se ještě donedávna jmenovaly body Víry. Je to totožný zdroj, který se generuje v chrámových oltářích a umožňuje tomu konkrétnímu božstvu vykonávat svou vůli. Korporace se v reálu dostala do potíží kvůli tomu názvu. Body Víry se totiž nelíbily věřícím hráčům, kteří víru považují za abstraktní koncept a protestovali, že přece nemůže být vyčíslena body. Takže než se soudit, společnost raději změnila název na body Přímého zásahu.“

Ogr přikývnul. O bodech Víry prý slyšel. A já jsem si teprve teď začal velký černý trůn opravdu pozorně prohlížet, protože mě jako jeho pána napadaly přímo grandiózní plány. Ale Valerianna mě zase rychle vrátila na zem.

„Body Přímého zásahu se generují hrozně pomalu. To je také jediný důvod, proč bohové dosud neobsadili celý Svět bez hranic. Aktuálně trůn generuje dva body za hodinu. Jeden bod sám o sobě a další dodávají ty dvě hlavy krysího krále vzadu.“

Musel jsem trůn obejít, abych viděl, o čem sestra mluví. Jako vždycky měla naprostou pravdu. Dvě z vyřezávaných hlav vzadu na trůnu se změnily na dvojici hlav krysího krále Hyenaria, jehož napůl živou a napůl nemrtvou armádu porazili v bažinách mí orkové. Živá hlava se pohybovala, potichu otevírala a zase zavírala ústa. I druhá hlava v sobě měla ještě trochu života. Červené panenky v očích těkaly sem a tam.

A co to pro mě znamená? Hlavy nepřátelských velitelů ozdobí můj trůn a kromě toho ještě vylepší vlastnosti předmětu? Podle všeho to tak je. Pohled se mi zastavil na dvou loup-garouských lebkách. Představivost mi hned oznámila, že ta dvě místa jsou připravená pro regenta Uvari-Dor Shu a Chai-nee Shu. A tato lebka nemůže patřit nikomu jinému než královně harpyjí Kirra’elitě, lovkyni noci. Hmmm…

Z myšlenek mě vytrhl mavčin hlas.

„Trůn dosud vygeneroval sto třicet čtyři bodů Přímého zásahu, což je dost málo. Můžeš tím na krátkou chvíli otevřít portál do nějakého místa na území Jižního kontinentu nebo oživit jedno NPC do levelu šedesát sedm. Kromě toho máme jeden dost vážný problém, ušáku. V popisu trůnu se píše, že na jeho použití musíš mít minimálně dvě stě levelů… Zbyla ti nějaká Srdce písečného ifríta?“

Ne, poslední z nich jsem použil na to, abych z chlupatého brnění odstranil omezení levelu. Byla to Fenrirova kožešina, pátý předmět ze sady Fenrirovy prokleté regálie. To je smůla… Získat byť jednu tu vzácnou alchymistickou přísadu by teď bylo dost složité. Vlastně by to bylo asi stejně složité, jako dostat se na level 200 normální cestou.

Takže hrozilo, že příchod Temného panovníka do Světa bez hranic skončí velkým fiaskem. Jaký má smysl přidávat nový patch, když panovník ani nemůže použít své nástroje?

„Ochránče! Potřebuji tě,“ zakřičel jsem a snažně doufal, že někdo z oddělení globální simulace bedlivě sleduje, jak se tato důležitá situace vyvine.

A nemýlil jsem se. Ani ne o pět sekund později se pod stropem mého trůnního sálu objevila zářící postava s křídly. Nemusel jsem nic vysvětlovat, Ochránce promluvil jako první.

„Ja vím, Amro, tohle jsme nedomysleli. Hned to napravíme. Jde jen o to, že jste mnoho z nás svým povýšením na Temného panovníka překvapil. Ještě jsme nevychytali všechny mouchy… Tak jo, je to hotové. Užijte si trůn.“

Ochránce si podle všeho myslel, že má hotovo, a chystal se zmizet. Ale já jsem ho ještě zdržel a přednesl mu svá další přání.

„Musím mít klíče ke všem dveřím v pevnosti. Nebo je snad mám podle vás všechny vyrazit? Kromě toho by se mi hodil nějaký interface na monitorování pevnosti. Potřebuji přece vědět, v jakém stavu je mé sídlo, co je potřeba vylepšit nebo opravit a co je ve skladu. Také nevím, jakým způsobem ovládat svou armádu a jak mám zjistit, které regiony Jižního kontinentu jsou pro Temného panovníka hrozbou. A ještě poslední, ale neméně důležitá věc… Vážně si myslíte, že schopnosti a specializace, které jsou vhodné pro bylinkáře, se hodí pro hrůzostrašného Temného panovníka? Opravdu si ho neumím představit, jak pochoduje okolo své zahrádky s rýčem a přesazuje květiny. Můžete mi resetovat nebo vyměnit nějaké schopnosti? Nebránil bych se ani jedinečným vylepšením.“

Ochránce zamrznul. Myslím, že člověk, který ho ovládá, odešel od počítače zkonzultovat celou záležitost s kolegy. Musel jsem pár minut čekat a už jsem se začal i trochu nudit, než se okřídlená postava znovu pohnula a snesla se až ke mně.

„Bylo rozhodnuto, že Temný panovník získá tři sluhy: klíčníka, skladníka a majordoma. Vývojáři slíbili, že jim dají originální podobu, aby se líbili divákům. Další sluhy, které byste mohl v hradu potřebovat, si musíte koupit v herním e-shopu. Nebyl vám přidělen generál. Vedení si myslí, že armádu můžete vést vy sám nebo si koupit NPC se správnými schopnosti. Můžete dokonce jmenovat generálem jiného hráče. Jsem si jistý, že nebudete mít problém najít někoho schopného, kdo dokáže velet legiím Temného panovníka. A ještě jedna změna. Mysleli si, že Temný panovník vytáhne hned do boje. Ale s těmito nečekanými problémy je toho na vás až moc, a proto se rozhodli vám trochu pomoci. Do skladů pevnosti jsme teď přidali dostatek proviantu pro celou vaši armádu na jeden den. Takže máte čas si všechno osahat a zjistit, co a jak.“

„A co ty schopnosti?“ připomněl jsem Ochránci druhou část mého požadavku, ale ten jen nejistě pokrčil rameny.

„Marketingoví specialisté a ředitelé zatím nedospěli k žádnému rozhodnutí. Na jednu stranu je logické, aby Temný panovník měl jedinečné schopnosti, protože jak jinak by to byl jedinečný superboss? Ale na druhou stranu, proč bychom měli měnit pravidla kvůli jedinému hráči a miliony ostatních tím naštvat? Nicméně ta otázka je pro tuto chvíli odložena. Ale počkejte… zrovna mi předávají novou informaci…“

Ochránce se na další moment odmlčel. Pak mi ohlásil, na čem se vedení dohodlo.

„Dospěli k prozatímnímu rozhodnutí: schopnosti a specializace goblina bylinkáře nemůžou změnit, ale dostanete možnost zvolit si upravené specializace u těch schopností, kde jste si dosud nic nevybral. Bohužel vám je nemůžu nabídnout teď hned, protože nejsou připravené. Pak ještě budeme muset promyslet, jaké bude mít jejich přidání do hry důsledky. To všechno zabere čas. Možná den, ale spíš dva. Takže do té doby hodně štěstí a dobře se bavte, Temný panovníku.“

2. KAPITOLA

DEN PRVNÍ

ÚKLID

Ochránce zmizel a já jsem zůstal stát jako opařený. To má být všechno? Žádné zkušenosti navíc, abych co nejrychleji leveloval, žádná vysvětlení nebo manuály pro ovládání armády, dokonce ani žádný přehled, co vlastně ode mě korporace očekává? Ale já přece musím vědět, co po mně vedení chce…

A odkládání specializace v naději, že získám nějaká nezvyklá vylepšení, působilo jako uspěchané a vágní řešení. A to říkám slušně. Jaká nezvyklá vylepšení? Budou mi užitečná, nebo úplně na houby? A jak dlouho na ně mám čekat? U šesti schopností jsem si mohl zvolit specializaci, ale oni po mně teď chtěli, abych tohle rozhodnutí zatím odložil a počkal, než programátoři něco vymyslí.

Schopnost Náčelník zvýšena na úroveň 19!

Schopnost Předák zvýšena na úroveň 68!

A to bylo jako za co? Aha, už vím… Loup-garouové a orkové, které jsem přivolal, už dorazili ke dveřím trůnního sálu, ztuhli a hluboce se přede mnou uklonili. Podle všeho byli svědky Ochráncovy návštěvy, což v nich vyvolalo posvátný úžas. Všiml jsem si, že regent klanu Bílá lilie se snaží udržet v uctivé úkloně, i když ho musí bolet všechna jeho zranění. A to byla skvělá příležitost, jak otestovat nové schopnosti.

„Shreksone, pomoz mi na trůn. Ale dávej pozor, aby ses nedotkl otráveného dřeva.“

Vysoký ogr goblina jednoduše zvedl a spíš ho na trůn hodil, než že by se dalo mluvit o posazení.

Úspěšná kontrola Odolnosti proti jedu

Posadil jsem se na okraj trůnu a pokynul směrem ke zraněnému Uvari-Dor Shuovi.

„Rádče, chci, abyste byl zase zdravý. Vstaňte z nosítek a přijďte ke mně.“

Použito: 5 bodů Přímého zásahu

Aktuální stav: 129

Funguje to! Druid si překvapeně uvědomil, že jeho bolesti najednou zmizely. Vstal a učinil první opatrný krok vpřed. Pak druhý a třetí… Opatrně dokráčel na deset metrů k trůnu. V jeho očích zářilo fanatické zbožňování a loajalita. Kdybych ho o to teď požádal, regent by bez váhání skočil do ohně.

„Přišel jsem na vaše zavolání, panovníku, a jsem připravený vám sloužit.“

Schopnost Náčelník zvýšena na úroveň 20!

Můžete zvolit první specializaci této schopnosti

A další schopnost se dostala k první specializaci… Takže opět si nemám vybírat žádnou z aktuálních možností a čekat na něco jedinečného, co by mohlo být lepší? Těžce jsem si povzdychl. No dobrá, aspoň to nevyžaduje okamžitou reakci. Počkám dva dny a uvidím, jestli mi mají co nabídnout. Ale teď využiju příznivých okolností a pošlu loup-garouy prozkoumat nejbližší okolí.

„Nedávno jsem slíbil klanu Bílá lilie novou zem z teritoria Temného panovníka, pokud mi bude věřit a následovat mě. Přišel čas ten slib vyplnit. Vytvořte několik jednotek zkušených průzkumníků a pošlete je do všech směrů. Očekávám, že zítra večer se vrátí se zprávami a mapami. Doufám, že tou dobou už bude mít klan Bílá lilie vybrané území, které si zaslouží.“

Vysoký Uvari-Dor Shu, jehož jizvy po zahojených ranách teď ještě zdůrazňovaly jeho moc a sílu, uctivě klesl na koleno.

„Panovníku Amro, jsem vám vděčný za vaši starost o můj klan. Ale dovolíte mi jednu žádost? Opustili jsme své domovy ve spěchu. Ženy a děti si s sebou vzaly jen minimum oblečení a dek. Teď navíc nemají střechu nad hlavou. V tom chladu při plavbě po Řece smrti a přechodu nebezpečných hor mnoho našich dětí onemocnělo. Nařiďte ostatním klanům loup-garouů, aby se s námi podělili o své teplé oblečení a stany. Všiml jsem si, že z ostatních klanů přišli na zavolání Temného panovníka jen silní bojovníci. Ti se můžou uskrovnit nebo přežít i bez stanů. Jejich hrubé kožichy jim stačí.“

„To nedoporučuju, Time. Pokazíš si s vztahy se všemi ostatními klany jen kvůli dobrému vztahu s tím nejslabším.“

Zpráva od Valerianny přišla ve chvíli, kdy už jsem otevíral pusu, abych s návrhem souhlasil. Promyslel jsem si sestřinu radu a souhlasil s jejími obavami. Změnil jsem své rozhodnutí tak, abych žádného loup-garoua neurazil.

„Uvari-Dor Shu, jak víte, my jsme většinu cesty překonali díky portálu bohyně Hel. Ale ostatní klany musely urazit daleko delší a náročnější trasy. Zatím sám nevím, jak na tom ty další klany jsou, a proto si nejdřív musím promluvit s jejich náčelníky. Teprve potom budu moci rozhodnout o vaší žádosti. Ale nebojte se, klan Bílá lilie nezůstane bez přístřeší. Než si vyberete novou domovinu a postavíte své stany, dovolím vám ubytovat se v mé pevnosti. Zabydlete se třeba v severním křídle včetně dvou věží.“

Schopnost Diplomacie zvýšena na úroveň 20!

Můžete zvolit první specializaci této schopnosti

A další schopnost musí čekat na svou specializaci… Začínalo mě to docela žrát. Specializace jsou často důležité pro vylepšení a nové schopnosti, ale můj Amra byl nucen zůstat slabý.

Princezna Chai-nee Shu se během mého rozhovoru s regentem přiblížila a teď začala skákat radostí a tleskat. Její rádce se snažil mladou dívku uklidnit, protože se na princeznu chovala až příliš emotivně. Ale já jsem ho zarazil, ať si Chai-nee Shu užije. Uklonil se mi, potom však výhružně zavrčel a vrhl se před princeznu, aby ji vlastním tělem chránil před novým tvorem, který se objevil v trůnním sále.

Klíčník (nezničitelné stvoření)

Tichý sluha Temného panovníka

Přiznávám, že jsem se toho temného stínu, který se objevil krok od mého trůnu, také lekl. Přestože rychlý pohled na minimapu odhalil, že má tvor modrou spojeneckou značku, zavrtěl jsem vyčítavě hlavou. Sakra, designéři, přece nemůžete hráče takhle strašit. Kdybych měl slabé srdce, už by mi museli volat záchranku.

Klíčník byl tři metry vysoký průsvitný duch oblečený do starého plesnivého rubáše. V pravé ruce držel obří, ale zjevně nehmotný kruh s klíči. Z černé mlhy vycházející z hluboko stažené kápě vykukovala lebka s třemi očními důlky. V každém důlku jsem viděl žhnoucí červené uhlíky – tvorovy oči. Levá kostěná ruka nemrtvého stvoření držela zlomenou pochodeň. A děsivé vzezření doplňovala černá lebka visící nad postavou.

„Klíčníku, odemkni dveře severního křídla, aby se tam mohli loup-garouové usídlit. A abych to nemusel říkat ještě jednou, odemkni i pokoje ve východní části pevnosti. Tam půjdou orkové.“

Všechny oči mlčenlivého ducha zablikaly a tvor beze spěchu zamířil vzduchem k východu ze sálu. Loup-garouové a orkové si vyměnili nejisté pohledy, ale přesto posbírali odvahu a vydali se za hrůzným průvodcem do temné chodby. Zastavil jsem Chai-nee Shu a Ziabashe.

„Zvládnou to sami, vás tu ještě na chvíli potřebuji. Chai-nee, ty jsi lovkyně, takže mám jeden úkol, který je pro tebe jako dělaný. V pevnosti jsou zásoby jen na jediný den. Ale když jsme přecházeli poslední kopec, viděl jsem v dálce velký les hemžící se zvířaty. Jmenuji tě velitelkou lovecké expedice. Vezmi si na pomoc i Šedou smečku. Mí vlci a psi jsou hladoví a jistě vás nebudou zdržovat. Především Baron na sto dvacátém levelu a hlídací pes na dvě stě dvanáctém levelu. Budu klidnější, když budu vědět, že se dostatečně najedli. Ať už v tom lese žije cokoli, oni si s tím poradí.“

Schopnost Předák zvýšena na úroveň 69!

Chai-nee Shu, potěšená a polichocená mou důvěrou, slíbila, že rozkaz splní, a s úklonou zamířila k východu. A teď úkol pro Ziabashe. Prvnímu důstojníkovi jsem přikázal, aby se skupinou orků prohlédl sklady pevnosti a začal mezi všechny vojáky venku rozdělovat příděly potravin.

Konečně jsem se otočil na poslední čekající NPC, šamana Ghuua.

„Příteli, tvůj úkol se může zdát na první pohled podivný a nejasný, ale vyslechni mě prosím. Ve Světě bez hranic jsou miliony orků, koboldů, goblinů, trollů a dalších ras. Ti všichni žijí ve strachu z neumírajících, kteří je loví a zabíjejí kvůli zisku, zkušenostem a občas jen tak z legrace.“

Ork šaman, kterému na krku visely náhrdelníky z kostí a ptačích per, hořce potvrdil, že říkám naprostou pravdu. Dodal, že ví o mnoha případech, kdy se neumírající chovali vůči orkům a dalším rasám bezdůvodně tvrdě.

„To je přesně ono. Já jsem na vlastní oči viděl gobliní vesnici Tysh vypálenou do základů a vím o dalších podobných případech. Jsem si jistý, že mnoho orků a goblinů by se raději přestěhovalo do klidnějších zemí, jen žádné takové neznají. No, a já bych jim rád nabídl útočiště tady. Okolo mé pevnosti se široko daleko rozkládají neobývané země a všichni noví osadníci by zde nalezli nový domov a dostatek práce. Neumírající budou mít problém se sem dostat, a kdyby se jim to přece jen podařilo, cestu jim zkříží mocná armáda Temného panovníka. Co na to říkáš, příteli?“

„Ano, můj vládce, taková nabídka by jistě mnohé zajímala,“ souhlasil s hlubokou úklonou šaman Ghuu Ghel.

„Také si myslím… Ale osadníci budou muset souhlasit s několika podmínkami, aby se mohli v mých zemích usadit. Poslouchej dobře, šamane. Pokud vykonávají nebojovou profesi, desetinu svého zisku musí odevzdat do pokladnice Temného panovníka. To je v porovnání s daněmi ostatních vlád Jižního kontinentu velmi málo. Bojovníci, kteří se do mých zemí přestěhují, daně platit nemusí, ale naopak se musí postavit pod praporec Temného panovníka, pokud na nás někdo zaútočí. To je vše. Tvým úkolem, šamane, je roznést tato slova do všech koutů Světa bez hranic. Použij k tomu cokoli, co budeš potřebovat. Přivolej duchy, promluv si s ostatními šamany, druidy a kouzelníky, které okolo mé pevnosti najdeš. Klidně se odvolávej na mě. Nikdo z nich ti nesmí při plnění tohoto zásadního úkolu odmítnout pomoc. Pamatuješ si to, příteli? Tak tedy běž a dej se do práce.“

Když šaman odešel, požádal jsem ogra, aby mě z trůnu zase sundal na zem.

„Musím uznat, Amro, že jsi na mě zapůsobil,“ řekla mi mavka, když jsem k ní přešel. „Právě jsi dal do pohybu opravdu velkou věc. Pokud vím, od prvního patche, kdy kontinenty okupovala jen hrstka hráčů, se nikdo nepokusil přesídlit celé rasy.“

„A tehdy se stěhovali jen živí hráči,“ dodal Max Sochnier, který neskrýval radost a vzrušení. „Vždyť ty, Amro, chceš na svou stranu přilákat NPC z celého Jižního kontinentu. Nic takového se ještě nikdy nestalo.“

„No, kamarádi, mám snad na výběr? Jen se na to podívejte sami. Před pevností čeká dvacet nebo třicet tisíc divokých NPC stvůr. To není špatné. S dobrým plánováním je můžu použít na dvě až tři invaze, zabrat několik měst a přidělat pár hráčům trochu problémů. Ale pak přijdou nejlepší klany, dají mé armádě na prdel, napochodují až do mé pevnosti a Temného panovníka zajmou. Vzpomeňte si na ten příběh o Fenrirovi. Jeho mocná smečka a ohrožovala několik regionů, ale problém byl v tom, že po smrti se hráči vrací do hry a NPC nikoli. Pár krvavých bitev a z Fenrirovy smečky zbylo jen pár nezkušených štěňat, která brzo zahynula.“

„Ale takový výsledek je přece nevyhnutelný,“ zvolal ogr. „Dřív nebo později přitáhne taková armáda hráčů, která dokáže zničit jakýkoli počet NPC. A tvá armáda, Amro, také jednou padne. Naším úkolem je jen to, abychom co nejvíc porážku oddálili a přinutili hráče pořádně si máknout. Prostě musíme zajistit, aby si hráči na Temného panovníka pamatovali jako na velkou a skvělou událost. Pokud se nám to podaří, vedení nám pogratuluje k dobře vykonané práci.“

Najáda podpořila ogrův názor a souhlasila i mavka. Pesimismus mých přátel se mi příliš nelíbil, a tak jsem je zkusil přesvědčit o opaku a vzbudit v nich nadšení.

„Díváte se na to špatně. Když jsou ve vaší armádě NPC, nemůžete s nimi bojovat, jako by to byli hráči. Nemůžete je posílat do každé pasti, kterou na ně nepřátelé nastraží, a přicházet tak o nejlepší a nejsilnější vojáky. Nejdřív je třeba vybudovat pořádnou základnu s rozvinutým zásobováním a vlastní výrobou. Pak všichni dostanou kvalitní výstroj a zbraně. Následně je potřeba zařídit cvičiště pro nováčky, vybudovat silné opevnění v zúžených místech a prozkoumat nejbližší území, abychom dokázali odhalit hrozby dřív, než se vymknou kontrole. A pak už je možné se udržet velmi dlouhou dobu. Vzpomeňte si na Zemi smutku, jak dlouho už odolává všem útokům neumírajících. To dokazuje, že vítězství je možné.“

Leon s Maxem se začali hádat, ale sestra se ani nehnula. Buď se sestřin herní klient zasekl, což je nepravděpodobné, nebo si Valerie otevřela manuál a něco hledala. Pravděpodobně informace o Zemi smutku, kterou jsem použil jako příklad… Do prdele! Najednou mi došlo, co se stane. Jakmile sestra otevře stránku, na které je vyobrazená vládkyně Země smutku, musí si všimnout nápadné podoby královny harpyjí Kirra’elity a mé přítelkyně Kiry. A také že ano. Když se Valerianna znovu pohnula, rozmrzele mi vyčetla:

„Jak jsi mi mohl lhát, Timothy? A Kira také. Prý vede vlastní butik… To určitě! Já už jsem se divila na pohřbu Inessy Tyleové. Její babička je viceprezidentka korporace a její vnučka tam nepracuje?“

Leon s Maxem hned zbystřili a ptali se, o čem to mluví a co ji tak naštvalo. Dostal jsem strach a chtěl jsem sestře poslat zprávu, aby držela jazyk za zuby. Ale Val je dost chytrá a okamžitě to zamluvila. Rychle si uvědomila, že Kira musí mít dobrý důvod k tomu, aby ukrývala svou virtuální identitu.

Abych trapnou situaci napravil, rychle jsem změnil téma. Požádal jsem ogra, aby začal budovat obranné stavby. Měl by začít okolo pevnosti a pak pokračovat po celé cestě od Styxu až sem přes všechny úzké rokliny, nebezpečné horské cesty, a dokonce i na ledovcích.

„Valerianna má Kartografii i Inženýrství na dost vysoké úrovni. Prostuduje celé okolí a přesně ti řekne, co a kde postavit, aby to dalo útočníkům zabrat. Můžeš si vzít dělníků, kolik chceš, Shreksone. Ogry, trolly, horské titány… Můžu ti zajistit třeba i kyklopy. Především chci, aby nepřátelé naráželi ve všech zúženích na smrtící pasti a na silnou obranu. Jde mi o to, aby hráči pořád a pořád umírali a ztráceli cenné zkušenosti a čas. Chci, aby proklínali den, kdy se rozhodli vytáhnout proti Temnému panovníkovi. A my je k tomu donutíme… Hej, co se to tam děje?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Hledání těla.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.