Copyright © Emil Hruška, 2021

Cover © Lukáš Tuma, 2021

Photos © archiv autora, 2021

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2021

ISBN 978-80-7557-024-6 (print)

ISBN 978-80-7557-804-4 (ePub)

ISBN 978-80-7557-805-1 (mobi)

ISBN 978-80-7557-806-8 (pdf)

Obsah

Rodinné kořeny

V první světové válce

V Německém turnerském svazu

Konrad Henlein v Aši

Henleinovi „našeptávači“

Aš v roce 1933

Kdo sjednotí německou nacionalistickou scénu?

Ve velké politice

Jaký vlastně byl Konrad Henlein?

V čele SHF a SdP

Henleinovy čtyřicátiny

Útok proti republice

Přijíždí Hitler aneb nádherná, nevyslovitelně krásná skutečnost…

Sudetoněmecký politický „humor“

Volby do Říšského sněmu

V čele „vzorové“ sudetské župy

Také takto žil…

Atentáty na Henleina

Henleinovy útěky

Konec Konrada Henleina

Rodina bez živitele

Prameny a literatura

Rodinné kořeny

Jistý Wilhelm Gerlich obhájil v roce 1939 na Filozofické fakultě Německé (Karlovy) univerzity dizertační práci na téma Historie rodiny Henleinovy (Die Geschichte der Familie Henlein). Téma možná nepříliš zajímavé z hlediska věd historických, ovšem v každém případě konjunkturální až běda. Však také autor práce neopomněl v předmluvě vyslovit poděkování panu župnímu vedoucímu Dr. e. h. (doktor ehrenhalber, německá varianta titulu doktor honoris causa) Konradu Henleinovi (tou dobou říšskému místodržiteli v Sudetech a generálu SS), který jej prý pověřil (!) výzkumem své rodiny. Implicitním úkolem autorovým nepochybně bylo vylíčit rodové kořeny Konrada Henleina tak, aby podpořily po léta pracně utvářené legendy: legendu o Henleinově bojovném naturelu, o jeho „vrozených vůdcovských schopnostech“, o jeho „přirozené vyzařující autoritě“ založené už jeho předky a rovněž tak legendu o tuhém němectví, jež mělo být celému rodu vlastní, a to jak „rasově“, tak smýšlením.

Gerlich se snažil, seč mohl. Však také jeho práce musela vyznít v žádaných intencích, jenže… Shromážděná fakta jaksi sama o sobě vypovídala mnohde jinak, ať už dizertant chtěl či nechtěl. Proto také Historie rodiny Henleinovy nebyla už po Gerlichově promoci připomínána, natož aby snad vyšla tiskem. Pro nás však může být Gerlichova dizertace, existující v jediném exempláři v archivu Filozofické fakulty Univerzity Karlovy, zajímavým pramenem poznání.

V úvodní pasáži se Gerlich zabýval etymologií jména Henlein. Připomněl, že v některých archivních fondech se lze setkat rovněž s variantou Hähnlein (což vlastně znamená Kohoutek). Gerlich v této souvislosti uvedl, že kupříkladu v církevních knihách je psáno o Henleinově prapříbuzném Lorenzi Hähnleinovi ze Žlutic. Rodina, respektive rod nesl údajně nejprve jméno Heinlein, a teprve ve druhé polovině 18. století převzala sudetoněmecká větev rodu jméno Henlein. (Bylo by možná zajímavé zjistit, zda s někdejším sudetským gauleiterem není přes generace skoro-spřízněn světoznámý autor sci-fi literatury Peter Heinlein…)

Podle Gerlicha existují dvě varianty výkladu vzniku původního jména Heinlein.

Variantou první je odvození tohoto jména od místního názvu. Kmen jména Hein- (nebo též Hayn-, Hain-, Hahn- či Hagen-) byl prý poprvé doložen jako součást místního názvu Probsthayn roku 1242. Ovšem pravděpodobnější vysvětlení podle Gerlicha spočívá v tom, že jména Hein a Heinlein jsou zkrácené, respektive odvozené formy německého křestního jména Heinrich.

Jakéhosi praotce Heinleina vypátral Gerlich v 17. století: jednalo se o Philippa Heinleina pocházejícího z Betzensteinu ve Francké juře, tedy ve středohoří na severu Bavorska; městečko tou dobou patřilo Norimberku. Kdy se praotec Heinlein narodil, není známo. Poprvé se jeho jméno objevilo v jedné smlouvě z roku 1675, kdy Heinlein přesídlil do obce Castell v kraji Mainfranken, východní části bavorského kraje Horní Franky, a od příbuzných své manželky koupil dvůr zvaný zu Trautberg.

Pokračovatelem rodu se stal syn Georg Philipp Heinlein, jenž žil v osadě Greuth u Castellu. Georgovi potomci rozštěpili rod na dvě části. Nadále přetrvávala greuthská linie; Gerlich se dobral ke zjištění, že v době, kdy psal svou dizertaci, byla majitelkou dědičného statku Heinleinových v Greuthu Anna Magdalena Heinleinová (narozená v roce 1875).

Takzvanou sudetoněmeckou linii rodu Heinleinových založil nejmladší syn Georgův, Lorentz Philipp Heinlein, narozený 14. května 1721. Lorenzovi se totiž podařilo to, co se nezdařilo jeho otci –, byť ten prý velmi chtěl, kvůli chudobě – opustit rodnou hroudu. Ve svých sedmnácti letech nastoupil Lorentz Heinlein jako čeledín do služby k jistému statkáři. Hrubě se mu tam prý nelíbilo. A poté, co ho statkář odmítl pustit na třetí svatbu jeho otce (druhé, ale i třetí sňatky byly u Heinleinů, tedy mužů, běžné), jednoduše ze statku utekl. V Castellu natrefil na rakouské verbíře; oblékl tedy uniformu a odtáhl s armádou do Maďarska.

Gerlich zjistil, že v roce 1750 byl Lorentz Heinlein vojínem 54. pěšího pluku a sloužil v Německém Brodě. V následujících letech pobýval v posádkách v Praze, Novém Jičíně, Holešově a Znojmě. Dotáhl to na feldvébla, čili šikovatele, a ve vojenském řemesle pokračoval i jeho syn Lorenz Phillip Heinlein. Ten byl po několika letech v armádě přijat do nižší finanční, tedy celní služby, a založil tak profesní heinleinovskou, respektive henleinovskou generační řadu subalterních celníků a pohraničníků. Lorenz vykonával službu v Horním Slavkově, Nejdku, Liberci, Ústí nad Labem, Dražově u Karlových Varů a v Bochově u Žlutic. Ve Žluticích se nakonec usadil. Z jeho třinácti dětí, jež měl ze dvou manželství, se některé nedožily vyššího věku. Právě u Lorenze došlo bez jakéhokoli zdůvodnění (zřejmě kvůli zjednodušení) k tomu, že jeho příjmení začalo být psáno jako Henlein, což pak beze změn platilo i pro jeho následovníky. Z Lorenzových dětí jsou připomínáni jen synové Franz Henlein, Martin Henlein a Philipp Franz Henlein, všichni, stejně jako jejich otec, celníci nižší služby. Jejich služební posudky se od sebe příliš nelišily: poslušní k nadřízeným, průměrných schopností, vytýkán jim byl nedostatek talentu a znalostí.

Všimněme si více Philippa Henleina, neboť od něj vede větev přímo k budoucímu „vůdci sudetských Němců“.

„Asi můžeme věřit (sic!), že Philipp, stejně jako mnozí členové rodiny Henleinových, byl ostře bojovného a útočného založení,“ napsal, nepochybně dle intencí příslušného ideového zadání, Gerlich, a přání se tak stalo myšlenkou. Jenže obratem Gerlich uvádí, že Philipp Henlein byl hodnocen jako muž prostředních schopností; vytýkáno mu, že službu zanedbává a zabývá se raději obuvnictvím, a rovněž tak málo talentu pro výkon služby!

Pracovně pobýval Philipp Henlein mimo jiné v Rychnově u Jablonce, kde se pak také usadil.

Za pozoruhodné lze míti, že už praprabába „vůdce sudetských Němců“ byla – Češka! Nejen tedy pouze jeho matka! V roce 1804 se totiž Philipp oženil s Františkou Krausovou, dcerou rolníka z Loučně u Nymburka, s níž měl devět dětí. Zmiňme se o dvou z nich. Jeden ze synů dostal křestní jméno Konrad (mimo jiné sloužil, stejně jako jeho bratr Paul, u pohraniční stráže na německé hranici jako poddůstojník); byl to první nositel tohoto křestního jména v rodu Henleinových. Praděd sudetoněmeckého „vůdce“, Philippův nejstarší syn Johann Nepomuk Henlein, žijící v Rychnově, rozhodně nevykazoval ono tvrdošíjně zdůrazňované „bojovné a útočné založení“. Aby se vyhnul vojenské službě, aby jí vpravdě utekl, ládoval se Johann, takto povoláním malíř dóz, různými léčivy a jinými chemikáliemi tak, že si natrvalo zničil zdraví.

Henleinové a jejich útěky, to je, jak dále seznáme, rodový fenomén!

Ovšem i tak měl Johann šest dětí – včetně Konrada, narozeného 8. ledna 1845, děda budoucího „vůdce“. Konrad Henlein nejstarší, malíř řemeslnických výrobků různého druhu, byl dvakrát ženat (podruhé se svou sestřenicí) a měl celkem 15 dětí.

Konrad Henlein starší

Pokračovatelem rodu se stal jeho syn Konrad, narozený v Rychnově 12. dubna 1870. Henlein starší navštěvoval obchodní školu a poté pracoval jako účetní v papírně a též jako správce skladu u firmy Ignaz Ginzkey ve Vratislavicích. (Ignaz Ginzkey, zakladatel továrny na koberce a spoluzakladatel vratislavického pivovaru, byl jedním z největších továrníků v Čechách; připomínán bývá v trojlístku nejznámějších vratislavických rodáků vedle Ferdinanda Porscheho a – Konrada Henleina.) Jako účetní u firmy Ginzkey pracoval jistý Eduard Dvořáček, Čech, který se však ke své národnosti z praktických důvodů nehlásil. S jeho dcerou Hedvigou Annou Dvořáčkovou, tedy už druhou Češkou v této linii rodu Henleinových, se Konrad Henlein 4. června 1895 oženil. (Matka Hedwigy, Augusta Nöhringová, byla Němka.) O tři roky později přišel na svět budoucí „vůdce sudetských Němců“ Konrad Henlein, vystupující jako Němec non plus ultra…

Německý historik Johann W. Brügel svého času upozornil na to, že vlastně celý život budoucího „vůdce sudetských Němců“ provázely lži, mýty, mnohdy velmi pracně budované. „Začalo to už jeho původem: zatajoval, že má českou matku,“ napsal o Henleinovi Brügel.

Americký historik Ronald Smelser konstatoval, že „je příznačné, že za celou svoji kariéru neudělal [Henlein] nikdy žádné prohlášení ohledně svých českých rodových aspektů. […] Henlein si dal spíše práci se zakrýváním svého původu“.

Není však čemu se divit. Pro Henleina musel být jeho původ, jeho poločeská matka a česká praprababička zdrojem trvalého traumatu. Traumatu o to většího, že Henlein byl svého času předákem a ideologem německého tělovýchovného (turnerského) hnutí, jehož podstatnou složkou ideologie byl národovecky založený rasismus, v jehož pojetí se Henlein vlastně ani nemohl pokládat za pravého Němce! Podle směrnic Německého turnerského svazu z roku 1920 (!) totiž platilo – ohledně zvrácených představ o „rasové čistotě“ členské základny – že „potomstvo vždy, jak tělesně, tak duševně, následuje nižší rasu“. Za rasově méněcenné platili v každém ohledu – Češi.

Počátkem roku 1941 zahájilo vedení nacistické strany (NSDAP) v sudetské župě rozsáhlou akci poněmčování neněmeckých jmen místního německého obyvatelstva.

Podnětem pro tuto akci byl takzvaný pamětní spis (Denkschrift) o rasově-politických poměrech v česko-moravském prostoru, vypracovaný na Heydrichův pokyn. Ve spisu bylo mimo jiné znepokojivě konstatováno, že Sudety patří mezi nejvíce rasově oslabená území říše, přičemž „rasový obraz českého národa je dnes podstatně příznivější než u sudetoněmeckého obyvatelstva“ (sic!). Se změnami svých jmen, respektive příjmení měli začít činovníci NSDAP. Ukázalo se, že podíl českých příjmení mezi sudetskými Němci je překvapivě velký: na půl milionu osob mělo původně česká příjmení! Župní vedoucí NSDAP a říšský místodržitel Henlein šel příkladem a požádal o změnu podoby rodného příjmení své matky z Dvořáček na Dworaschek. To však neodpovídalo příslušné směrnici, podle které „pouhý německý přepis rodných jmen českého původu“ byl „nepřijatelný“.

Henleinova žádost o změnu tak kupodivu neprocházela hladce. Teprve v červenci 1944 obdržel nový rodný list (!) s tím, že rodné příjmení jeho matky se mění na vytoužené Dworaschek.

Konrad Henlein starší byl přičinlivé a neklidné povahy.

Budova rychnovského Vzájemného spořitelního a úvěrového spolku (dnes sídlo městského úřadu). V prvním poschodí bydleli Henleinovi.

Nepochybně pracovitý a obchodně zdatný, pobýval se svou rodinou ve Vídni; poté, jako zaměstnanec firmy Winter, v Linci, a nato ve Znojmě, kde začal jeho stejnojmenný syn navštěvovat německou obecnou školu. Roku 1906 se rodina Henleinova vrátila do Rychnova. Henlein starší zde zprvu mimo jiné obchodoval se sklem. V roce 1910 se stal jednatelem místního spořitelního a záložního spolku, jehož ředitelem se stal v roce 1917. (Mimo jiné na jeho působení upomíná pamětní deska, umístěná opět ve vestibulu rychnovské radnice!) Henlein senior také dobře seznal, že hmotnému prospěchu velmi dobře slouží, jsou-li hospodářské funkce provázány s pozicemi politickými.

Pamětní deska ve vestibulu rychnovské radnice věnovaná těm, kdož se zasloužili o výstavbu budovy. Zřejmě jediná pamětní deska na světě nesoucí jméno Konrad Henlein.

Za těmito dveřmi měli Henleinovi byt.

V německy psané Historii města Rychnova od 1. ledna 1901, sestavené kronikářem Wilhelmem Preisslerem na základě obecních protokolů, církevních knih a dalších pramenů, se lze dočíst ohledně roku 1914: „Toto zasedání městského zastupitelstva z 26. února 1914 bylo poslední, jež vedl starosta Anton Hübner. Poté, co vyšla na světlo denní ta skutečnost, že pan Hübner hrál ve věci zabednění hnojiště Antona Peukerta dvojí roli, když jako starosta nejdříve zabednění hnojiště nařídil a potom pro Antona Peukerta vlastní rukou odvolání proti svému vlastnímu rozhodnutí sepsal, nebylo možné, aby dále zaujímal čestné postavení starosty, a tak se vzdal po třinácti letech nezávadného vedení obecních věcí svého úřadu starosty 31. března, stižen pověstí nečestnosti.“ Kauza zabedněného hnojiště otevřela cestu k vrcholu kariéry Konrada Henleina seniora. Dne 20. dubna 1914 (jen nás teď napadlo: jakémusi Hitlerovi je právě toho dne pětadvacet let!) byl Konrad Henlein st. zvolen – většinou 24 hlasů proti 13 – starostou města Rychnova.

Henleinův rodný dům ve Vratislavicích, vyzdoben při příležitosti parlamentních voleb v roce 1935.

… a jeho dnešní podoba

Nový pan starosta byl pilný, pracovitý, vrchnosti tradičně „po henleinovsku“ oddaný.

Na zasedání městského zastupitelstva, konaném 5. července 1914, připomněl, slovy kronikáře Preisslera, „velké neštěstí, které se přihodilo našemu vznešenému císaři. Dne 28. června padla jeho c. k. jasnost, nejmilostivější pan arcivévoda, následník trůnu Franz Ferdinand, společně se svou chotí, vévodkyní z Hohenbergu, za oběť hanebnému atentátu v Sarajevu. Náš stařičký vládce, náš právě sotva uzdravený mocnář, musí na sebe nechat dopadnout tuto opětovnou těžkou ránu osudu. Místo pokoje a radosti v pozdních dnech života pouze těžký smutek, hluboká bolest a nové starosti. Pan starosta Henlein a ředitel měšťanské školy Wander navštívili c. k. okresní hejtmanství a tam jménem města a školy vyjádřili soustrast“.

Konrad Henlein junior

Konrad Henlein mladší se narodil 6. května 1898 v 11 hodin ve Vratislavicích, v domě svých prarodičů z matčiny strany. (Jeho sestra Margarethe, jediný jeho sourozenec, přišla na svět v Linci 10. ledna 1901. Můžeme hned dodat, že Margarethe Henleinová absolvovala učitelský ústav v Liberci a pracovala pak jako kojenecká sestra a ošetřovatelka. Nikdy se neprovdala a žila společně se svými rodiči v Rychnově. Byla to prý hodná, zakřiknutá dívka, mezi lidmi oblíbená, nezajímající se o politiku.)

Existuje Henleinův horoskop. Jakýsi anonymní astrolog si dal práci s tím, aby podle postavení planet určil Henleinovo založení a jeho charakteristické vlastnosti. Pro pobavení i pro případné porovnání astrologových závěrů se skutečností budiž citováno z tohoto horoskopu (zveřejněného ve francouzštině), jenž jakoby oslovuje zkoumaného jedince:

„S vaší intuitivní a bystrou senzualitou a stejně tak podrážděnou citovostí jsou vaše emoce, Konrade, tajné, prudké, hluboké a smyslné. […] Vaše city jsou někdy tak silné, že cítíte povinnost je potlačovat, ale čím více se kontrolujete, tím více roste jejich síla. Tak se také může v různých situacích probouzet vaše žárlivost a nevraživost, a překročit práh, jenž by mohl velmi šokovat. Bez uvážlivosti byste se tedy mohl chovat agresivně. […] Je také pravdou, že byste mohl konat zlo. […] Vaše emoce jsou často prodchnuty erotikou. […] Pln dobré mysli, rozšafný, metodický a disciplinovaný, můžete dobře vést různé projekty, které vás však často budou velmi ovlivňovat ve vašich názorech a chování. Ovšem jistou tendencí k netolerantnosti a předpojatým myšlenkám riskujete, že někdy budete šokovat své okolí, které by od vás rádo vidělo větší pružnost namísto odmítání všeho, co není bezprostředně ověřené. […] Díky své přirozené nestálosti se neustále přizpůsobujete tomu, abyste co nejlépe pronikl na pozice, po kterých prahnete, a váš profesionální úspěch často závisí na vaší schopnosti porozumět změnám – to je klíč k úspěchu. S tak velkou ohebností se můžete zabývat simultánními činnostmi; v každém případě je malá pravděpodobnost, že budete dělat kariéru na stejném úseku po celý svůj život.“

Konrad Henlein vyrůstal jako poslušný, pilný, spíše zakřiknutý a tělesně slabší chlapec.

Malý Henlein s maminkou a oběma babičkami.

Po absolvování měšťanské školy v Rychnově studoval na Obchodní akademii v Jablonci. Tato škola byla líhní úřednického dorostu pro místní továrny. O mnoho let později, roku 1938, se bude Henleinův osobní tajemník a oficiální životopisec Rudolf Jahn usilovně snažit, aby ze života nevýrazného a průměrného chlapce vykřesal neklamné vrozené rysy budoucího „vůdce sudetských Němců“. Hrál Henlein jako chlapec na hudební nástroje, kytaru, housle a tahací harmoniku? Pak musel být už na obecné škole v dětské kapele dirigentem! Byl snad tělesně slabý? Pak pod vedením svého otce cvičil v turnerském spolku natolik usilovně, že se stal silákem a díky tomu vůdcem mládeže ve městě! Pravdou však je, že mladý Konrad Henlein se nikterak neupínal na jakékoli vůdcovství v čemkoli, mnohem více si hleděl veselých prožitků studentského života na střední škole. Uměl hrát, jak už jsme uvedli, na hudební nástroje, dobře zpíval, rád se s kamarády napil (ba v hospodách občas za pití platil právě hrou na kytaru či harmoniku), ale i do té tělocvičny zašel. Formovalo jej především maloměstské německé prostředí, včetně střední školy, ale také nacionalismem, úctou k vrchnosti a vypočítavostí oplývající otec.

V první světové válce

První světová válka znamenala pro otce i syna Henleinových velevýznamný životní zlom.

Tak především pan starosta Henlein: coby teprve pětačtyřicetiletý zřejmě s hrůzou seznal, že vojenská povinnost v řadách domobrany byla v roce 1915 rozšířena na ročníky 1866 až 1877, a jeho vlastenecká uvědomělost byla náhle tatam. „V Rychnově museli starosta Konrad Henlein a policista Josef Ulrich jít k odvodu a byli shledáni schopnými. Starosta byl však pozdějším rozhodnutím od narukování až na další osvobozen,“ zaznamenal kronikář Preissler.

Ovšem Henlein starší ještě neměl vyhráno. Dokonce se kvůli němu mimořádně sešlo 27. ledna 1916 městské zastupitelstvo. Radní Tischer na schůzi informoval, že „pan starosta Konrad Henlein bude 26. února v Turnově prohlédnut při odvodu domobrany a bylo by tedy nutné požádat o zproštění, případně o odložení termínu jeho narukování“. Co s tím?

Radní, v čele se zuby nehty se vojně bránícím Henleinem, se usnesli takto: „Bylo jednohlasně rozhodnuto, aby za tímto účelem byla advokátem panem Dr. Thiebenem sepsána žádost, a pány Josefem Pilzem z č. p. 188 a Josefem Ulrichem z č. p. 495 pak předána Okresnímu hejtmanství v Jablonci. Žádost by měla být proto sestavena, že pan starosta Henlein je nepostradatelný ve své funkci starosty, dále člena okresního zásobovacího výboru, stejně jako předsedy obecního zásobovacího výboru atd.“

Henlein starší byl nato definitivně „vyreklamován“ z vojenské služby.

Lze se však domnívat, že v době, kdy z Rychnova odcházely k vojsku stovky mužů a do jejich rodin přicházelo čím dál více úmrtních oznámení, nezůstalo vykutálené „vyreklamování“ pana starosty tajemstvím. Tedy že Henlein mladší byl zřejmě nucen hájit čest rodiny. A možná, že jen a jen proto, nikoli z mladistvého nadšení pro monarchii a jí vedenou válku, se toho samého roku, hned po maturitě, dobrovolně přihlásil do armády.

Na frontu

„Konrad Henlein vypráví jen zřídka a nerad o svých zážitcích ve válce,“ uvedl v první knižně vydané Henleinově biografii roku 1938, dílu to náležitě patetickém a patřičně laděném, neboť především propagandistickém, Henleinův tajemník Rudolf Jahn. „Vážnost těchto událostí je hluboce pohřbena v jeho duši. Ten, kdo je při tom, když se Konrad Henlein sejde s frontovými kamarády nebo s přáteli, věcně a strohými slovy hovoří o válečných vzpomínkách, tuší, jak velkou hrůzou tento muž prošel v mladých letech.“

To Walter Brand, muž, který v letech 1932–1935 doslova „udělal“ Henleina jako jeho alter ego a svého času mu stál nejblíže (viz následující), měl jiné zkušenosti. Vzpomínaje na spolužití s Henleinem v Aši počátkem třicátých let, napsal ve svých pamětech: „Už tehdy mě napadlo, že Konrad Henlein má příliš ‚plná ústa‘, zvláště když líčil své zážitky z války. […] Přišlo mi také, že se silně vychloubá, což byla vlastnost, kterou jsem později v politickém boji, jejž jsem vedl těsně při Konradu Henleinovi, musel bohužel dost často potvrdit.“

Německá historička Veronika Arndtová trefně konstatovala ve své práci, věnované Sudetoněmecké straně a Henleinovi: „Ačkoliv pozdější nacistické biografie se snažily, aby v dobách Henleinovy vojenské služby vyvstávaly jeho vůdcovské a heroické rysy jako předzvěst patetické budoucnosti, opak byl pravdou. Henlein nevykazoval žádné velké sklony k důstojnickému povolání.“

O to víc se pak musel snažit Jahn a další.

Jako abiturient požíval rekrut Henlein výhod jednoročního dobrovolníka. Mohl si tak mimo jiné vybrat těleso, ve kterém bude sloužit. Volba padla na 3. tyrolský pluk císařských myslivců, platící za prestižní. U pluku, umístěném v rakouském Lambachu, prodělal Henlein základní vojenský výcvik a poté byl, jako „jednoročák“, poslán do tříměsíční důstojnické školy ve Steyeru. Osobní životopisec Henleinův, budoucí SS-Hauptsturmführer Jahn, napsal, že výcvik Henleinovi přímo „dělal radost“ a že byl velmi dobrým střelcem (jak jinak), byť kvůli poranění pravého oka kamenem z dětských let musel střílet v poloze leváka. Po absolvování důstojnické školy, v září 1916, se Henlein vrátil, už coby desátník, do Lambachu k 3. rotě 3. pluku. Krátce nato byl přeložen do Štýrského Hradce k 27. pěšímu pluku, se kterým odešel počátkem roku 1917 na italskou frontu.

Henlein v důstojnické škole: sedící třetí zleva.

V březnu 1917 byl kaprál Henlein, jako velitel družstva, se svou jednotkou na Col di Lana, v létě toho roku se ocitl v jižním Tyrolsku na Monte Forno. Tady se podle životopisce Jahna odehrály hlavní Henleinovy hrdinské skutky. „Vyzbrojen puškou a granáty vyskakuje Konrad Henlein se svou skupinou ze zákopů a vyráží k obranné linii,“ líčil dramaticky Jahn. „Byl to první zápas, který prožil. Po hodinách zuřivého dělostřeleckého ostřelování se jejich pozice docela změnila. Více než dva metry hluboké zákopy nebylo možné poznat. […] Konrad Henlein vyhledal úkryt. Vtom ho naplnil zvláštní pocit a z neurčitého popudu toto místo opustil. O několik vteřin později tam dopadl granát.“ Po boji pak „všechny kryty byly rozbité, vše, co vojáci měli, bylo zničeno, rovněž tak Henleinova tahací harmonika, věrná to družka mnoha kamarádských hodin“. Po bojích na Monte Forno, kde Henleinův prapor zaznamenal těžké ztráty, a nedostávalo se nižších velitelů, stal se z desátníka Henleina praporčík Henlein, tedy nositel nejnižší důstojnické hodnosti, a zároveň velitel čety. Domů Henlein dopisem oznámil, že byl navržen na dekorování takzvanou malou stříbrnou medailí za statečnost a bronzovou medailí za bojové zásluhy.

Ale také doma, v Rychnově, se vyznamenávalo!

Dne 9. září 1917, na zasedání městského zastupitelstva, oznámil ředitel měšťanské školy Wander, že vrchnost udělila panu starostovi Henleinovi za jeho zásluhy Válečný kříž II. třídy, ačkoliv, jak už víme, se pan starosta vojenské službě obratně vyhnul…

Vojenská kariéra Henleina juniora však spěla k rychlému konci.

Praporčík c. k. armády Konrad Henlein.

Dne 18. listopadu 1917 došlo prý k události, kdy byl jeho život doslova na vlásku. Kterýsi důstojník české národnosti (jak patřičně zdůraznil Jahn!) požádal Henleina o signální pistoli a osvětlovací munici. Henlein mu vyhověl. Ovšem Čech nabíjel pistoli tak lajdácky, že zbraň spustila a střela Henleina zasáhla. Naštěstí ji zachytilo kovové pouzdro na cigarety, jež měl Henlein v kapse. Český důstojník nato padl na kolena a k smrti vyděšen jej prosil o odpuštění… Inu – mohlo se stát. Toho dne Henlein absolvoval svůj poslední boj a mohl tedy podle Jahna naposledy prokázat svoji pověstnou statečnost. „Italové se přiblížili k zákopům. Jeden italský důstojník zvolal: ‚Důstojníci, předstoupit!‘ Konrad byl jediným důstojníkem mezi vojáky v krytu. Všichni ho zapřísahali, někteří se slzami v očích, aby se nehlásil a sundal si distinkce. Tyto žádosti rázně odmítl: ‚Já jsem důstojník a jím také zůstanu, děj se co děj. Napište mým rodičům, jak jsem zahynul!‘ V tomto okamžiku odchodu cítil ještě jednou lásku a věrnost svých kamarádů.“ Když byl Henlein už jako zajatec odváděn italskými vojáky, spustila rakouská artilerie a Henlein byl zraněn střepinou. Tedy svými, nikoli nepřítelem. Léčil se pak v nemocnici ve Veroně a potom byl spolu s dalšími zajatci převezen do zajateckého tábora na ostrově Afinara u Sardinie. Válka tak pro něj skončila. Čekaly jej skoro dva roky bezstarostného, možná spokojeného života.

V zajetí

V lednu roku 1918 psal Henlein ze zajetí rodičům: „Pilně cvičím, založili jsme také pěvecký spolek. Mám už zase kytaru a máme dostat i jiné nástroje. Toho času se zabývám studiem jazyků: italštiny, francouzštiny, angličtiny a češtiny. Někdy je to tady veselé. Vánoce a Silvestr byly skutečně krásné.“ V jiném dopise oznamoval: „Můj denní rozvrh vypadá nyní takto: od šesti do půl sedmé lehká atletika, od půl sedmé do osmi plavání a skoky do vody. Od půl deváté do deseti maďarština, pak až do oběda čeština. Po jídle si do dvou hodin čtu a pak jdu na pláž opalovat se a koupat. […] Po večeři tak ještě hodinu studuji, následuje cvičení na bradlech a šerm fleretem, a to třikrát týdně. Jsem předcvičovatelem prvního družstva a z mých žáků se stali skvělí turneři. Šermu mě učí jeden šermířský mistr z Vídně.“

V zajateckém táboře (stojící druhý zleva).

Konrad Henlein junior v zajetí nerušeně sportoval, muzicíroval, učil se jazyky a četl. Nedokážeme říct, nakolik byl informován o dění ve své vlasti, zejména pak o rozkladu a rozpadu monarchie. Již citovaná V. Arndtová uvedla, že Henlein senior složil funkci starosty Rychnova na protest proti založení ČSR. Čeští publicisté Biman a Malíř, autoři knihy Kariéra učitele tělocviku, obdobně napsali, že Henlein st. odstoupil v listopadu 1918 z funkce starosty, „a dal tak demonstrativně najevo svůj negativní postoj k Československé republice“.

Bylo tomu však jinak. Jde o další mýtus, další legendu.

Henleinovi po generace nevykazovali heroické pózy. Měli ale vykutálený smysl pro svůj prospěch, a pokud se ocitli v situaci, jejíž řešení bylo buď nad jejich síly, nebo jim hrozilo újmou, jednoduše – utíkali! Nebo útěkem vyhrožovali, aby dosáhli svého.

V Preisslerově rychnovské kronice totiž stojí, že na zasedání městského zastupitelstva konaném 15. září 1918 (!) „učinil pan starosta Konrad Henlein oznámení, že musí s koncem účetního roku s ohledem na své zdraví odstoupit z vedení obecních věcí, a poděkoval zastupitelstvu za vzájemnou důvěru a všem spolupracovníkům za poskytnutou pomoc“.

Pan starosta, těšící se dobrému zdraví, nepochybně vycítil (což nebylo těžké), že válka je prohraná, s monarchií je to nahnuté a bude tedy lépe v tichosti – zmizet z veřejného života. Ovšem roky, které měly přijít, si žádaly, aby tento útěk Henleina staršího byl vykládán v duchu budovaných legend – v tomto případě legendy o hrdinné nesmiřitelnosti s Čechy.

Návrat domů: do republiky

Do Rychnova se Konrad Henlein junior vrátil 26. srpna 1919.

Odjížděl válčit jako příslušník panského národa, vracel se jako příslušník neprivilegované národnostní menšiny.

Bývalý důstojník neexistující monarchie přijel do Československé republiky, kterou – stejně jako většina jeho národa – za svou nepřijal a za pár let jí vydatně pomohl do hrobu.

Práci sehnal hned: nastoupil jako úředník nejprve do pobočky České obchodní banky, zakrátko pak do jablonecké filiálky Úvěrového ústavu Němců (Kreditanstalt der Deutschen). Nelíbilo se mu tam. Ovšem hmotnou nouzí zřejmě netrpěl, ostatně nejen on; Liberecko a Jablonecko se po válce rychle vzmáhaly.

Psal-li kronikář Preissler koncem roku 1918, že „naše obyvatelstvo bylo rádo, že dlouhá, lidstvo vraždící válka byla u konce a většina národa se odevzdala dobrovolně svému novému osudu. Bylo mu po nekonečném utrpení lhostejno, v jaké státní formě bude trávit svůj další život. Snad ale byli všichni zaníceni tou radostně nadějnou myšlenkou, že nyní je všechna bída u konce, a že nyní konečně opět budou znít zvony míru a ohlásí lepší čas, ve kterém bude opět dostatek potravin a dalších potřebných věcí k mání za bývalé mírové ceny“, pak o roku 1920 s jistou pýchou zaznamenal: „Poměry pracujících se k naší spokojenosti začaly po uzavření míru zlepšovat. Díky válečným reparacím a náhradám, požadovaným od mocností Středu, plynuly do národního majetku států vítězných sil nepočítané miliardy. Cizí národy hýřily v přehnaném luxusu, naše sklenářské a pasířské výrobky nacházely potřebný odbyt za jakoukoli požadovanou cenu. Naše obyvatelstvo opět ožilo po válkou vyvolaných strádáních opravdovým zlatým deštěm. Ačkoli potraviny a spotřební zboží byly také ještě drahé, dělnictvo vydělávalo dost peněz, aby mohlo zaplatit každou požadovanou cenu.“

A ještě jednu událost z roku 1920 kronikář zaznamenal: v Rychnově byla založena místní organizace nacistické strany, v letech 1919–1933 legálně působící v ČSR: Německé nacionálněsocialistické dělnické strany (Deutsche Nationalsozialistische Arbeiterpartei – DNSAP).

Válečný veterán Henlein je frustrován poválečnou realitou podobně jako mnoho jiných mladých mužů z jeho generace.

Nemá blízké přátele.

Nemá dívku, tedy „známost“.

Práce ho nebaví, nevidí v ní perspektivu. Nudí se.

Rodina se mu snaží pomáhat.

Sestra Margarete chce, aby její bratr byl více společenský, nezavíral se zasmušilý doma. Vymyslí tedy skvělou věc: přihlásí sebe i Konrada do tanečních! Společensky vždy poněkud neotesaný a rozpačitý Henlein zprvu souhlasí. Po třetí lekci to však vzdává…

A na svět se klube jeho zřejmě první pokus o útěk, vlastně vyhrožování jím.

Už jen to, jak zjistí, a v dalších letech bude účinně využívat, že dokáže přimět okolí k tomu, aby jednalo a chovalo se tak, jak on potřebuje.

Pojedu do Japonska! sděluje s patřičnou pózou vyjevené rodině, najímají tam prý bývalé důstojníky s bojovými zkušenostmi. A nechá se jako trucovité dítě přemlouvat rodiči, aby od svého úmyslu upustil…

Zkouší to taky v politice.

Stává se členem sudetoněmecké nacistické strany DNSAP. Jde o fakt v poválečných pracích o Henleinovi neuváděný a životopiscem Jahnem jen zcela okrajově zmíněný. Ovšem i to má svou příčinu. Legenda „politicky nepopsaného listu“ provázela promyšleně Henleina od okamžiku jeho raketového vstupu do velké politiky v roce 1933 a pak už nebyl důvod ji korigovat.

Ale válečný veterán Konrad Henlein přece jen objeví svůj svět, kde se bude cítit dobře, kde najde nejen sám sebe, ale i přátele, z nichž někteří budou mít na jeho další život osudový vliv. Tento svět se jmenuje Německý turnerský čili tělovýchovný svaz. Svět sui generis.

Svět opravdu sám pro sebe.

V Německém turnerském svazu

Turnerství a turneři

Německé Turnerské noviny (Turnzeitung) přinesly 15. prosince 1921 tento článek: „V Rychnově u Jablonce jsme zaznamenali mimořádný případ turnerské věrnosti a oddanosti. Konrad Henlein nejstarší, dobře známý v celé župě, je zakladatelem a čestným členem Německého turnerského spolku. Jeho vzhled, dlouhé bílé vousy, ostré rysy obličeje, má mnoho společného s turnerským otcem Jahnem, kterého také musel několikrát představovat při turnerských slavnostech. Konrad Henlein starší, syn Henleina nejstaršího, je nyní mluvčím spolku a jeho syn, Konrad Henlein mladší, turnwartem a okresním dietwartem.“

Složitou terminologii německého turnerství ještě objasníme; nyní je na místě pojednat o historii tohoto fenoménu se zvláštním ohledem na české země.

Prehistorie německého turnerského, tedy tělovýchovného hnutí, začíná u Friedricha Ludwiga Jahna (1778–1852). Tento muž si vytkl za cíl připravovat německou mládež v Prusku k boji proti francouzským okupantům. Své názory a představy vyložil ve spisu Německé národovectví (Deutsches Volksthum), vydaném v roce 1810, kde se údajně poprvé objevily „teze rabiátského xenofobního německého nacionalismu“.

Jahn usiloval o vznik velkého Německa, zahrnujícího Holandsko, Dánsko a Švýcarsko. Hlavním městem Velkoněmecka se měla stát Teutonia, jež měla být založena kdesi v Durynsku. „Rozdrobení na malé státy brání velikosti Německa na zeměkouli,“ psal Jahn. „Ten, kdo nechá svoje děti učit se francouzsky, je blázen. Ten, kdo v tom setrvá, prohřešuje se proti Duchu svatému. Avšak ten, kdo nechá své dcery učit se francouzsky, je stejné, jako kdyby je nechal učit se, jak se stát děvkou. Poláci, Francouzi, kněžouři, junkeři a Židi jsou neštěstím Německa.“ Jahn zaváděl pro mládež systém tělesných cvičení všeho druhu, od cvičení na nářadí přes plavání, pěší turistiku a šerm. Zakládal sportovní prostranství (dnes bychom řekli hřiště či stadiony) a usiloval o to, aby tělovýchova byla zařazena do školních osnov. Ovšem tělovýchova orientovaná nejen na tělesnou zdatnost, nýbrž i na „vlasteneckou výchovu“, opřenou o vypjatý nacionalismus, šovinismus a antisemitismus. Základním principem turnerství tedy byla nedělitelná spojitost mezi získáváním tělesné zdatnosti a výchovou v duchu tezí ražených Jahnem a jeho spolupracovníky a následovníky.

Nešlo o nic nevinného.

V říjnu 1817, kdy turnerské hnutí dosáhlo jistého vrcholu (jen v Prusku existovalo v té době na 1 000 sportovišť), uskutečnila se turnerská takzvaná Wartburská slavnost, jejíž součástí se stalo první novodobé veřejné pálení knih „špatných“ autorů – jejich seznam sestavil osobně Jahn! Jahn stál také u zrodu turnerského hesla frisch, fromm, fröhlich, frei, později příznačných turnerských „čtyř F“. Frisch: čerstvě, svěže k dílu! Fromm: zbožně ve víře ve společenskou prospěšnost a trvalou hodnotu lidské práce! Fröhlich: vesele, radostně mezi sebou! Frei: svobodně a otevřeně ve všem počínání! Čtyři F byla pak sestavena v turnerský znak, v takzvaný turnerský kříž, jenž byl jakousi syntézou nordického znaku štěstí a naděje, slunečního kola a hákového kříže.

Od šedesátých let 19. století byly turnerské spolky zakládány také v českých zemích a v Rakousku, a to s veškerou ideologickou výbavou převzatou od F. L. Jahna. Ovšem nejstarším turnerským spolkem nejen v českých zemích, ale v celé monarchii, byl spolek, založený už roku 1849 v Aši. Od poloviny osmdesátých let 19. století byly turnerské spolky pod silným, ba dominantním vlivem všeněmeckých (alldeutsch) a antisemitských idejí Georga von Schönerera. Došlo dokonce k tomu, že do stanov turnerských organizací byl zaváděn takzvaný árijský paragraf, který neumožňoval členství Židům; v českých zemích se tak stalo v roce 1901.

Po rozpadu Rakouska-Uherska a po vzniku Československé republiky byl 23. listopadu 1919 založen v Ústí nad Labem Německý turnerský svaz (Deutscher Turnverband – DTV), a to jako organizace, která sice legálně působila v demokratické republice, avšak byla světem pro sebe více než jiná německá, zdánlivě nepolitická sdružení. Do své ideové výbavy převzala vše podstatné z tradičního turnerství, tedy rasismus, antisemitismus, antiklerikalismus, antisocialismus a všeněmectví. V pojetí panujícím v DTV byli Němci chápáni jako „národ, který nejčistěji ztělesňoval árijsko-nordicko-germánskou rasu“, a který „převyšuje všechny ostatní národy duchovně, kulturně, fyzicky, mravně a charakterově“.

Ve dvacátých letech minulého století byly v DTV čile propagovány ideje „odstranění židovství“, árijsko-germánských nadlidí a rasistického šlechtění lidí (eugeniky), představy o slovanských podlidech a všezahrnujícím boji národů o existenci.

Turner a cvičitel Henlein

Válečný veterán Konrad Henlein tedy konečně našel svůj svět, naplnění života mimo stěny bankovních kanceláří. V době založení DTV byl už tři měsíce doma v Rychnově a jal se čile pracovat v místním turnerském spolku. Na podzim roku 1919 se stal cvičitelem dětí a krátce nato i žen. Jednalo se o jeho první funkce v turnerském hnutí. Henlein byl vskutku pilný turner a zřejmě také dobrý cvičitel. Nelze mu upírat zapálenost a lásku ke sportu, ale ani to, že duchovní svět turnerství se vším všudy mu zcela vyhovoval, našel se v něm a celý jej přijal za svůj.

Mladý turner v rychnovském spolku DTV.

Henleinův funkcionářský vzestup v DTV na místní a regionální úrovni byl poměrně rychlý.

V roce 1920 se stal rychnovským Dietwartem, tedy jakýmsi vzdělavatelem. Ovšem vzdělavatel není zcela výstižný překlad slova Dietwart. To samé se týká dalších funkcí v DTV: Obmann, Turnwart a Säckelwart. Vzhledem k tomu, že orientace v těchto pojmech činila potíže samotným Němcům, vysvětlil je sám Henlein počátkem třicátých let takto: „Turnerské hnutí zná jen tři vůdce. Jsou jimi: Obmann (čili předák, předseda), který je vůdcem celého správního obvodu a zastupuje jej navenek. Turnwart (hlavní cvičitel), jenž je podřízen Obmannovi a působí jako vůdce mužstva a jeho vychovatel. Dietwart, tedy vzdělavatel, podléhá jak Turnwartovi, tak Obmannovi a je nositelem národně politické práce.“ Dobovou hantýrkou bychom mohli označit Dietwarta za jakéhosi politruka, prosazovatele a strážce určité ideologie. Zbývá dodat, že méně významný Säckelwart měl v DTV na starosti finance, pořádání veřejných sbírek a podobně.

Toto rozložení nejvyšších funkcí v DTV, ať už se jednalo o místní, či celostátní úroveň, mělo prý dokonce jakýsi vyšší smysl, neboť, jak prohlásil svého času Henlein, „germánské státní vedení (král, státník, vojevůdce) odpovídá […] turnerskému vedení (Obmann, Turnwart, Dietwart). Tato trojice představuje nejvyšší vůdčí těleso“.

Snaživý a pilný Henlein, při každé příležitosti připomínající své válečné zásluhy, postupoval rychle jako Dietwart i jako Turnwart. Roku 1921 byl zvolen Turnwartem rychnovského spolku; brzy nato se stal okresním Dietwartem, roku 1923 dokonce Dietwartem Ještědsko-jizerské turnerské župy a v roce následujícím byl povolán do celostátního výboru Dietwartů.

DTV byl členěn na spolky a takzvané župy, tedy regionální organizace. Ve dvacátých letech existovalo v Československé republice na 1 000 lokálních spolků sdružených do roku 1927 v 15 župách; DTV byl vskutku masovou organizací, neboť v jeho řadách bylo tou dobou na 150 000 členů!

Co vše bylo za tak rychlým turnerským vzestupem bezvýznamného bankovního úředníka z Rychnova u Jablonce? Německý historik Andreas Luh se domnívá, že Henlein, postupující v době poválečného rozmachu DTV, kdy se také výrazně aktivizovala německá nacionalisticky orientovaná mládež, dostávající se do rozporu se „starými turnery“ a přežitými formami činnosti v DTV (v této souvislosti se hovoří o fenoménu její duchovně-intelektuální politizace), byl integrační postavou právě mezi mladými a staršími turnery. Jako dobrý sportovec, cvičitel a slušně vychovaný mladý muž se líbil starším. Mladým imponoval tím, že byl pro změny, po kterých volali. Staré si získával tím, že se – bylo-li třeba – projevoval jako schönererián a hlásil se k tuhé národovecko-rasistické výchově členů; před mladými pak hájil nové formy výchovy a cvičení. Ukázalo se tedy, že Henlein je jakousi „postavou integrace“, ideální osobností pro zacelování trhlin mezi mladými a starými členy DTV.

Heinrich Rutha

Rok 1923 byl pro Henleina osudový. V radě turnerské župy se totiž sblížil s mužem, který měl určující vliv na jeho další názorový a politický vývoj. S mužem, který se stal bez přehánění jakýmsi Henleinovým guru a spolu se dvěma dalšími osobnostmi (Waltrem Heinrichem a Waltrem Brandem, o kterých bude řeč dále) takříkajíc Henleina „udělal“. Nikoli však z důvodu jen nějakých prostých osobních sympatií. Henlein dostal, díky svým vlastnostem, velkolepou roli v náročném společenskopolitickém experimentu, který tento muž – Heinrich Rutha – hodlal, společně se svými přáteli a následovníky, v Československé republice uskutečnit.

Dnes je jméno tohoto muže téměř zapomenuté. Henleinovu kariéru však bez něj nelze vyložit a vysvětlit. Ve dvacátých, ale zejména pak ve třicátých letech minulého století znal Ruthu každý mladý sudetský Němec patřící k poválečné generaci. Ke generaci, která byla vykolejena válečnou porážkou, rozpadem monarchie a vznikem republiky, ve které se Němci přes noc ocitli jako neprivilegovaná národnostní menšina. Tito mladí lidé chtěli být společensky a politicky aktivní v duchu bojovného nacionalismu, ale jinak než v tradičním pojetí, jež pokládali za přežité. Zánik monarchie a následující vývoj přisuzovali do té doby existujícím politickým stranám a parlamentní demokracii. Dominovaly mezi nimi myšlenky velkoněmectví, národní pospolitosti, vůdcovství a negace zastaralých forem společenského a politického života.

Heinrich Rutha se díky svým mimořádným intelektuálním a organizačním schopnostem vypracoval ve vůdce této části německé mládeže. Právě on byl autorem takzvaných Střekovských zásad z roku 1919, jejichž těžištěm byly tyto teze: „Chceme obnovu němectví. Naším pracovním územím je území Čech (Böhmerland). Ve své práci neznáme politické strany, nýbrž jen Němce. Ve veřejném životě mají vést nikoli strany, nýbrž osobnosti bez ohledu na svůj stav a věk. Chceme věnovat všechny síly, mravní i duševní, službě němectví.“

Rutha a jeho nejbližší spolupracovníci tedy určili směr a cíl. Záhy také seznali, že optimální, už etablovanou a masovou organizací pro práci s mládeží v duchu Střekovských zásad, je – Německý turnerský svaz.

Henlein viděl v Ruthovi svůj velký vzor.

Rutha, narozený 20. dubna 1897, byl rovněž válečný veterán (důstojník) z italské fronty, také on ve válce utrpěl zranění. Byl vzdělaný, značně sečtělý a měl jedinečné charisma. Podle V. Arndtové se jeho přitažlivost opírala o „expresivitu a životní styl bohémského muže, který si byl vědom své inteligence a exkluzivity […] Jeho bytí a konání se vyznačovalo jedinečností ‚vůdce‘ a muže přesvědčeného o svém vlastním mystickém poslání“.

Od roku 1925 vlastnil Rutha továrnu na nábytek a zabýval se tvorbou a vybavováním bytových interiérů, což mu umožňovalo – na rozdíl od Henleina – být existenčně nezávislým na politickém hnutí, ve kterém se angažoval. Sám sebe ješitně označoval za architekta, což se později stalo běžným i ze strany jiných. A ještě jedna důležitá věc Ruthu charakterizovala: byl homosexuálně orientován a homosexuální projevy byly v kruhu jeho oddaných následovníků nepřehlédnutelné. Ostatně i toto dokázal Rutha politicky zdůvodnit: podle něj jediným účinným nástrojem k dosažení pevné jednoty a účinného řízení národní pospolitosti je činnost elitního „mužského kruhu přátel“, spojených společnými názory, cíli a koneckonců i fyzickou náklonností… V této souvislosti se pochopitelně objevily spekulace o homosexuálních sklonech Konrada Henleina, ovšem ty nikdy prokázány nebyly a lze je úspěšně odkázat do sféry legend.

Vybraní členové neformálního, leč o to pevnějšího tzv. Ruthova kruhu podnikli v září roku 1925 pod vedením W. Heinricha studijní výpravu do Švýcarska, aby zde studovali modely soužití Němců, Francouzů, Italů a Rétorománů. Získané poznatky chtěli využít pro svou činnost v mnohonárodnostním Československu. Zájezdu se zúčastnilo na dvacet mladých mužů včetně Konrada Henleina. Mezi účastníky byl také turner a vysokoškolský student Benno Tins. Ten sdělil svým přátelům, že v Aši, jeho bydlišti, se uvolnilo místo placeného cvičitele věhlasného turnerského spolku Aš 1849.

Heinrichovi asi nedalo moc práce Henleina přesvědčit, aby toto místo přijal. Tins pak mohl domů telegrafovat, že našel vhodného cvičitele. Nikoli uchazeče, ale rovnou cvičitele!

Vypsaný konkurz tak byl jen pro forma, byť druhý uchazeč – litoměřický vysokoškolák Rudolf Witlatschil (nádherné německé příjmení!) – se před výběrovou porotou snažil, seč mohl.

Henlein měl místo cvičitele jisté.

Tinsův otec (Carl Tins) byl totiž tou dobou nejen hlavou místního německého nacionalistického hnutí, ale také ašským starostou a šéfredaktorem deníku Ašské noviny (Ascher Zeitung), takže snadno prosadil zájem přátel svého syna. Koneckonců i „historik sudetoněmeckého hnutí“ prof. Josef Pfitzner později pateticky napsal: „S železnou rozhodností a pevnou vůlí k výstavbě převzal [zvýraznil autor] Henlein v roce 1925 místo turnerského učitele v Aši a tím také vedení jednoho z nejstarších a nejvýznamnějších německých turnerských spolků starého Rakouska.“ Henlein však přesto přijel na konkurz připraven, věděl, co se od něj čeká. Takže když hodnotící komise vyhlašovala Henleinovo vítězství, vyzdvihla nejen jeho řízné vojenské vystupování a cvičitelský um, ale také proslov, ve kterém prý Henlein „načrtl obraz a potřeby doby, nezbytné nasazení všech sil a velké úkoly, které čekají turnerské hnutí v sudetoněmectví“.

Henlein ale nebyl autorem tohoto pečlivě připraveného projevu.

Zapůsobil, stejně jako tomu bude v budoucnu při koncipování jiných důležitých „Henleinových“ projevů a statí, „ghost-writer“, v tomto případě Henleinův přítel a největší rádce Heinrich Rutha. Ano, je třeba vždy pamatovat na to, že pokud se od té doby kdykoli uvádělo, že Henlein něco „napsal“, „načrtl“, přednesl důležitý projev či „přišel s koncepcí“ čehosi, je třeba pod jeho jménem a figurou vidět Ruthu nebo Branda, nebo celý pilný tým, kterému Henlein sloužil jako vývěsní štít!

Henleinovi to vyhovovalo. Stal se známým, slavným a oblíbeným, těžil z toho, že za něj mysleli jiní, protože jeho schopnosti i vzdělání byly omezené. Navíc jej před sebou tlačili lidé, kterým naprosto věřil, byl proto lehkomyslný, pokud šlo o osobní odpovědnost. Vznikl-li problém, který otázku jeho osobní odpovědnosti nastolil, pak propadal panice, zkratovému jednání, ba hysterii, jak se později mnohokrát ukázalo.

Jako novopečený cvičitel nastoupil Henlein do Aše 15. října 1925.

Kruh přátel kolem Ruthy tak učinil první krok v dosud nevídaném grandiózním společenskopolitickém experimentu, který hodlali Rutha a spol. uskutečnit.

Svaz kamarádů (KB)

Od poloviny dvacátých let se Rutha a spol. agilně věnovali budování svých vlastních organizačních forem. Především pro vysokoškolské studenty byla v Praze připravena takzvaná studentská „gilda“ s názvem Pedagogické společenství. (Zmíněný studijní zájezd do Švýcarska uskutečnilo právě toto společenství.) Pro ty, kteří vysokoškolské studium ukončili, připravili Rutha a spol. Pracovní kruh pro společenské vědy, jehož organizační základna se nacházela v Liberci. Členem pracovního kruhu se stal také Konrad Henlein.

Pracovní kruh pro společenské vědy, založený Ruthou a Heinrichem, zanedlouho prakticky zanikl. Stalo se tak jak z organizačních důvodů, tak kvůli osobní řevnivosti, neboť v Liberci si osoboval hlavní slovo notorický intrikán Dr. Walter Hergl. (Trvale frustrovaný Hergl, po léta marně usilující o proniknutí do vrcholných funkcí v henleinovském hnutí, sepsal dokonce někdy v roce 1936 či 1937 denunciační spis na své někdejší kolegy ze Svazu kamarádů a v prvé řadě na Henleina samotného, a předložil jej „příslušným úřadům“ v říši!)

Poté, co se pracovní kruh rozpadl a někteří jeho členové odešli a později se zařadili do radikálního nacistického seskupení označovaného ve zkrácené podobě Připravenost (Bereitschaft zur Arbeit für deutsche Jugenderziehung und Volksbildung), stal se někdejší, ovšem stále čile fungující tzv. Ruthův kruh základem pro vybudování nové organizace. Ta byla etablována v roce 1926 při příležitosti shromáždění Ruthových a Heinrichových přívrženců v jezuitské koleji v Bohosudově u Krupky a nesla zatím neoficiální označení Svaz kamarádů (Kameradschaftsbund – KB).

Svaz kamarádů byl od samého počátku cílevědomě budován na způsob lóže. Jako elitní, početně omezená pololegální organizace rozdělená neformálně, leč fakticky důsledně na tzv. užší kruh, tvořený vůdčími osobnostmi, a na kruh širší, do něhož byli zařazeni chlapci a mladí muži, teprve připravovaní pro aktivní politickou činnost. KB byl řízen spolkovým vedením (kapitulou), kolektivním orgánem, jenž měl 15 členů. Ve vedení byli W. Heinrich, H.Rutha, W. Brand, O. Kuhn, W. Sebekovsky, K. Henlein, F. Köllner, E. Kundt, F. May a další. Jakkoli byl Henlein rovněž členem kapituly, nepatřil mezi přední osobnosti KB, neboť jeho zejména intelektuální schopnosti k tomu prostě nepostačovaly. V čele kapituly stál spolkový vůdce KB, jímž byl Heinrich.

Síla a soudržnost KB byla spatřována především v úzkých osobních vztazích (zabíhajících, jak už jsme uvedli, až do intimní sféry) členů tzv. užšího kruhu, do kterého patřili, vedle členů kapituly, W. Hergl, R. Jahn, J. Suchy, H. Neuwirth, F. Zippelius, V. Aschenbrenner, K. Höss, B. Tins, F. Karmasin, H. Liehm, K. Kraus a další.

Svaz kamarádů neměl nikdy více než 300 členů. Pečlivě vybraný přijímaný člen musel mít ručitele a byl povinen zavázat se k mlčenlivosti a poslušnosti.

Základní cíl KB byl od počátku neměnný: podchytit a připravit (vychovat) sudetoněmeckou, duchovně nadřazenou elitu, jež bude tvořit vrcholný státnický stav budoucího stavovsky členěného tzv. sudetoněmeckého kmenového tělesa.

První skupina KB byla založena v Karlových Varech (připomeňme, že o pár let později vznikla v tomto městě také vůbec první skupina Sudetoněmecké vlastenecké fronty, založená K. H. Frankem). Pokud šlo o teritoriální rozložení, hlavními středisky KB byly severní Čechy (Česká Lípa, Liberec) a západní Čechy (Karlovy Vary, Aš, Kraslice, Cheb).

V listopadu 1930 byl KB úředně registrován jako Svaz pro národní a sociálněpolitické vzdělávání (Bund für volks- und sozialpolitische Bildung) a v této oficiální podobě existoval až do roku 1934, kdy se sám rozpustil.

Na podzim roku 1928 proběhlo v Bohosudově programové zasedání KB, které mělo pro jeho další vývoj zásadní význam. S hlavními referáty zde vystoupili Heinrich a Rutha. Jejich příspěvky vyšly později tiskem pro vnitřní potřebu KB a oba autoři byli v brožuře s názvem První pozice (Die erste Position), vzhledem ke „státněpolitické brizantnosti“ svých příspěvků, skryti pod pseudonymy: Heinrich jako Konrad Fest a Rutha jako Richard Lenk.

Obecné východisko obou lze formulovat takto: fáze shromažďování a základního školení v KB skončila. Členové KB musí nyní přikročit od filozofických diskusí k aktivní politické činnosti. Žádanou společensko-politickou platformou budiž stavovské uspořádání, jehož předpokladem je rozbití stávajících politických stran a parlamentarismu; stavovské uspořádání sudetoněmeckého kmenového tělesa, nikoli německé menšiny v ČSR!

Heinrich si ve svém referátu nebral servítky: cesta našeho hnutí je cestou menšiny, nositelky myšlenky. Ve starém státě (tedy v ČSR) musí být vytvořen stát nový, staré politické strany nemají budoucnost. A podmínky, za kterých má dojít k vytvoření „státu ve státě“? Vůdcové jednotlivých akčních těles, jednotlivých sdružení kamarádů, kruhů a svazů, musejí být koncentrováni směrem nahoru; revoluční vrstva (tedy členové KB) musí být připravena k převzetí veškerých záležitostí, k vystřídání celého starého státu. Při zachování stranické struktury nelze cíle KB realizovat, proto je nezbytné mimostranické sdružení všech sil oddaných jednotné myšlence, tedy sil politických, hospodářských a kulturních.

Na začátku Rutha specifikoval úkoly KB při plánovaném uspořádání sudetoněmeckého kmenového tělesa, jehož hlavními teoretiky byli Heinrich a Brand. Jednalo se v podstatě o plán systematického totálního ovládnutí německé menšiny v ČSR elitou mladých sudetských Němců a následné využití této menšiny pro podrobení (byť i zdánlivě nenásilné) československého státu velkoněmeckým zájmům. „Nejprve jde o to, připravit spojení dnes rozhořčeně bojujících [německých – pozn. aut.] zájmových skupin prostřednictvím ‚vmontování‘ malých buněk [KB – pozn. aut.] do všech těchto skupin. Tyto buňky budou stejně chytře jako nezlomně hájit v každé skupině myšlenku politické celistvosti – kmenového tělesa, a na různých místech budou prosazovat stejný cíl. […] Jde o budování zcela odhodlané menšiny uvnitř velké, nepohyblivé menšiny, přičemž tyto buňky budou udržovány v pospolitosti jednotným vedením,“ uvedl mimo jiné Rutha. Rutha se rovněž zabýval ryze praktickými záležitostmi pronikání členů KB do společenského a politického života německé menšiny v ČSR, tedy úkoly KB na tzv. vnější frontě.

Na začátku měla být vždy tzv. diverzifikace, tedy rozčlenění společenských a politických organizací podle jejich významu a určení pořadí jejich ovládnutí. Následovat mělo určení způsobu infiltrace těchto organizací za využití pro KB příznačné tzv. metody druhého muže. Jednalo se o to, že v dané organizaci měl KB obsadit pozice nikoli přímo vedoucí, přesto však natolik důležité, že z nich bylo možné vedení organizace zásadně ovlivňovat – jednalo se o funkce místopředsedů, tajemníků či poradců.

Ideologický základ: koncepce Othmara Spanna, tzv. spannismus

Cíle, zásady, ale také prostředky a metody, které KB prosazoval a aplikoval, našly svůj teoretický základ v učení vídeňského profesora Othmara Spanna (1878–1950) o národu a tzv. stavovském státu.

Rutha a spol. měli přes původní romantické a nekonkrétní představy jasno v jednom: nelze být natrvalo součástí velkého národa a zároveň se nacházet v podřízenosti malého národa jiného, dokonce – v jejich pojetí – méně hodnotného. Ztracenou dominantní pozici že nelze znovu získat za pomoci tradičních politických stran a spolků s jejich zprofanovanými předáky a zkostnatělými formami činnosti. Hledali proto odpovědi na otázky, jaké podoby společenského uspořádání je třeba docílit, jakým způsobem a jaké má být postavení každého z nich v tomto uspořádání. Jinými slovy: jejich počínání se nutně muselo zbavit nejistoty a dychtilo tak po propracované ideologické opoře, po teoretickém základu a systému. Tento základ jim poskytl vídeňský profesor Othmar Spann.

Spann se nezjevil náhle jako „deus ex machina“.

Poměrně mnoho mladých sudetských Němců studovalo po první světové válce na univerzitě ve Vídni. Poté, co se zde seznámili s myšlenkami prof. Spanna, byli jimi nezřídka nadšeni a uchváceni. Jedním z nejbližších Spannových spolupracovníků na univerzitě se stal jeho někdejší žák, rodák z České Lípy a blízký Ruthův přítel Walter Heinrich (1902–1984). Člověk s fenomenálními znalostmi a obdivuhodnými organizačními schopnostmi, který od poloviny dvacátých let fungoval jako transmise pro prosazování a recepci Spannova učení v Československu.

Othmar Spann působil v letech 1911–1919 na německé Vysoké škole technické v Brně. V roce 1919 byl povolán na katedru národního hospodářství a učení o společnosti Vídeňské univerzity. Platil za odborníka v otázkách němectví, a to zejména od března 1920, kdy v Brně vystoupil se svou zásadní přednáškou „O podstatě němectví. Co je německé?“, šířenou pak v mnohatisícových nákladech.

Avšak mnohem větší význam mělo pro Spannovy přívržence jeho učení o státu, shrnuté do knihy Pravý (někde uváděno také Opravdový) stát (Der wahre Staat), vydané roku 1921.

Co bylo podstatou Spannova učení o státu, z čeho toto učení vycházelo a jaké byly jeho závěry? Spann sestavil filozofický základ i konkrétní plán stavovského státu jako modelu vládnutí a uspořádání společnosti. Spann zásadně odmítal jak marxismus, tak liberalismus, stavěl se proti racionalismu a individualismu. Spannova kritika individualismu byla zároveň jádrem filozofické části jeho díla – univerzalismu, kde Spann podával výklad toho, co je prvotní, co tvoří „původní realitu“, od které je odvozeno vše ostatní. Spann dospěl k závěru, že prvotní je společnost jako celek, jež je původní nebo také vlastní realitou, zatímco jedinec, individuum, se vyskytuje pouze jako součást celku, tedy jako to, co je pouze odvozené. Každé oblasti života a každému člověku náleží konkrétní místo, konkrétní oblast úkolů a odpovědnosti. Společnost tak tvoří celistvý a uzavřený systém, do kterého jsou lidé včleněni nikoli podle své příslušnosti k určité třídě, ale podle jimi zastávaných sociálních úkolů, přeneseně tedy podle hospodářské funkce.

Tak vzniká rozčlenění celé společnosti na stavy (stav rolnický, stav svobodných povolání apod.). Ty jsou hierarchicky uspořádány, přičemž vrchol představuje stav státní, tvořený elitou, zvláště připravenou k plnění vůdčích úkolů, v jejímž čele stojí pečlivě vybraný vůdce.

V takovém společenském systému není místo pro politické strany a v maximální míře jsou v něm potlačeny ty státní orgány, které v demokratické společnosti tradičně reprezentují politickou vůli, vzešlou ze svobodných voleb. Pokud šlo o národ, Spann, v souladu se svým učením univerzalismu, odmítal ideologii národního státu jako „individualismus na mezistátní úrovni“. Spann definoval národ jako duchovní společenství, neboť prý jen ono (nikoli rasa, jazyk či společný státní rámec) je určující – protože duchovno, jež se projevuje ve sférách etiky, náboženství, filozofie, umění či vědy, spojuje příslušníky tzv. národního společenství bez ohledu na prostor a čas.

Mladí sudetští Němci spatřovali ve Spannově učení alternativu jak k demokracii, tak k levicovému hnutí, a také východisko pro řešení postavení Němců v Československé republice. Lze konstatovat, že Spannův univerzalismus takřka ideálně souzněl s podstatnými složkami představ a tužeb té části sudetoněmecké mládeže, která byla formována Ruthou a Heinrichem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Henlein: vůdce sudetských Němců.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.