Hubert Wolf

Celibát

přeložila Daniela Petříčková

PROSTOR | Praha | 2020

Knihu finančně podpořilo

Ministerstvo kultury České republiky

Hubert Wolf

Celibát

Z německého originálu Zölibat. 16 Thesen,

vydaného nakladatelstvím C. H. Beck.

v Mnichově roku 2019,

přeložila Daniela Petříčková.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2020 jako svou 555. publikaci.

Odpovědný redaktor tištěné knihy Rani Tolimat.

Jazyková korektura Hana Mertová.

Grafická úprava tištěné knihy Aleš Lederer.

Na obálce použita ilustrace

z archivu Adobe Stock.

Návrh obálky a sazba tištěné knihy Adam Lederer (ProAL).

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

V českém jazyce elektronické vydání první.

Originally published under the title

Zölibat. 16 Thesen

© Verlag C.H.Beck oHG, München 2019

Czech edition © PROSTOR, 2020

Translation © Daniela Petříčková, 2020

ISBN 978-80-7260-462-3

1

Tabu padlo

Nedostatek kněží a obvinění ze zneužívání nutí Vatikán začít mluvit o celibátu.

Řím, 4. dubna 2014. Papež František poskytuje audienci biskupovi brazilské diecéze Xingu Erwinu Kräutlerovi.1 Oba muži si navzájem políbí ruku a prsten, jak je v Jižní Americe při pozdravu zvykem. Atmosféra je víc než uvolněná a biskup informuje papeže o situaci původního obyvatelstva v Amazonii: devadesát procent křesťanských obcí jeho diecéze nemůže v neděli pravidelně slavit eucharistii, sedmdesát procent tak může dokonce činit jen třikrát do roka, protože prostě nejsou kněží. Poté Kräutler vypráví Františkovi o vysvěcení jedné kaple v odlehlé farnosti, kam sám jako biskup odcestoval. Když se otevřely dveře malého kostelíka, ocitl se Kräutler v šoku, protože tu chyběl oltář. Okamžitě upozornil na to, že slavnost eucharistie přece stojí v centru víry i katolického života v obci; na to mu představená obce odpověděla, že to ví samozřejmě taky. „Jenže my tu máme slavnost eucharistie dvakrát třikrát do roka … takže žádný oltář nepotřebujeme.“2 Pro těch několik případů se může dát dovnitř stůl.

Biskup a papež se shodnou na tom, že „se tu něco rozpadá“, že v oblasti Amazonie dochází k „fatálnímu odvykání eucharistii“.3 Jednatřicet kněží se nemůže na území větším než Spolková republika Německo starat o osm set křesťanských obcí. František a biskup zvažovali možnosti řešení. Kräutler připomíná návrh jihoafrického biskupa Fritze Lobingera, aby byly obce bez kněze v budoucnu vedeny kolektivně jakýmisi teams of elders, variantou rady starších, a tyto muže a ženy „pak rovněž vysvětit na kněze, aby mohli spolu se svou obcí také slavit eucharistii.“4 Řeč přijde i na téma viri probati – tedy ženaté muže, kteří se osvědčili v manželství i povolání a kteří by měli být vysvěceni na kněze. Audience končí slavnou papežovou větou, aby mu biskupské konference připravily „odvážné“ návrhy.5

Soukromá audience v této atmosféře a otevřený rozhovor o nedostatku kněží, celibátu a svěcení ženatých kněží a vdaných žen by za předchůdců papeže Františka byly sotva možné. Celibát byl považován za „zářící drahokam“ v koruně církve, jenž principiálně nesměl být zpochybňován.6 Dobří katolíci se o něm nebavili. V debatě mezi pastýři a nejvyšším pastýřem beztoho nebyl tématem. Kdo se odvážil byť jen promluvit o povinnosti kněžského celibátu, tomu bylo rychle upřeno právo na pravověrnost. To bylo téma pro kritické teology,7 pro „neoficiální církev“,8 pro kněze-odpadlíky, kteří se vzdali svého úřadu kvůli ženě,9 pro ženy kněží,10 pro děti kněží^11 a v neposlední řadě pro romány a filmy.12

Intimní vhledy do sexuálního života andělů v sutaně a s kolárkem jsou zárukou řvavých titulků nejen bulvárního tisku. Filmy a filmové série o kněžích, kteří se musejí rozhodnout mezi láskou k nějaké ženě a láskou k Bohu, se stávají výnosnými trháky. Katolická církev by tento problém ráda zamlčela, faktem ale je, že svůj úřad kvůli nutnosti dodržovat celibát opustilo mnoho tisíc kněží po celém světě. Pokořujícímu procesu zbavení kněžských povinností a převedení do laického stavu se přitom podrobí jen minimum z nich. Jenom tímto procesem, probíhajícím na úrovni diecéze a vedeném římskou Kongregací pro bohoslužbu a řád svátostí, jež nakonec předkládá papeži své doporučení oficiálního rozhodnutí, lze konstatovat neplatnost svěcení a kněz může být navrácen do laického stavu.13 Teprve poté je knězi – již coby laikovi – dovoleno uzavřít platný církevní sňatek.

Odhaduje se, že se od šedesátých let vzdalo na celém světě svého úřadu kvůli celibátu zhruba dvacet procent kněží. Jenom v Německu by to bylo, vycházíme-li z celkového počtu okolo 14 000 duchovních, několik tisíc. Oficiální čísla nejsou, což je příznačné, k dispozici.14 Počty kněžského dorostu již celá desetiletí masivně klesají, kněžské semináře doslova vymírají, řada diecézí nemá proto mnoho let vlastní kněžské svěcení. Studenti teologie uvádějí často jako důvod, proč nevstupují do kněžského semináře, právě celibát.15 Pastorační situace se mezitím drasticky zhoršila, stále více farností už nemá vlastního faráře. Těch několik málo zbývajících duchovních si stále častěji připadá jako „pastorační velkopodnikatelé, cestující se svátostmi a držitelé celibátu“.16 Místo aby přemýšleli o podmínkách přístupu k úřadu, hledají biskupové spásu ve stále větších duchovních jednotkách, pastoračních prostorech a katolických spolcích – nebo v kněžích z Indie, Polska a Afriky, kteří přicházejí z naprosto odlišného kulturního okruhu a jen zřídka dostatečně ovládají němčinu.

Jinak tomu bylo ještě na druhém vatikánském koncilu, který probíhal v letech 1962 až 1965.17 Tehdy se biskupové, minimálně během neveřejných diskusí v příslušných komisích, zeširoka dohadovali o spojení celibátu s kněžským úřadem a uvažovali o flexibilnějším pojímání závazku celibátu. Když však poté chtěli pojednávat o celibátu na koncilním plénu samotném, zasáhl papež Pavel VI. a dal zřetelně najevo, že pokládá za nevhodné mluvit o něm veřejně.18 Tímto krokem papež znemožnil biskupům shromážděným na koncilu, aby o tématu rozhodovali, a toto rozhodnutí strhl na sebe. Rok a půl po konci koncilu prohlásil papež, odvolávaje se na jemu náležející učitelský úřad, zcela lapidárně, „že stávající závazek celibátu musí být také i nyní spojen s kněžským úřadem“.19

Němečtí biskupové se měli zcela držet tohoto předpisu. Typické je jejich chování během synody ve Würzburgu, která se konala jako „společná synoda biskupství Spolkové republiky Německo“ od roku 1971 do roku 1975 s cílem realizovat závěry druhého vatikánského koncilu. Poté, co došlo během katolického dne v Essenu roku 1968 k bouřlivým sporům mezi katolickými laiky a německými biskupy kvůli naléhavým a nezbytným reformám – šlo zejména o povolení antikoncepční pilulky, její regulaci a odstranění závazku celibátu –, chtěli biskupové na würzburské synodě dostat všechno znova pevně pod kontrolu.20

Když synoda připravovala závěr týkající se pastorační služby v obci, objevil se nepřeklenutelný rozpor mezi většinou synody a německými biskupy. Laikové argumentovali tím, že se katolická církev v Německu nachází, pokud jde o pastoraci, v nouzové situaci, protože je příliš málo kněží a mnoho duchovních má „lidské problémy“ s celibátem. Požadovali proto svěcení viri probati. Německá biskupská konference nato povolila o zamýšleném závěru vůbec diskutovat jenom v „závislosti na tom, že bude otázka přístupu ženatých mužů ke kněžství“ prozatím pominuta.21 V závěrečném textu samém musela proto synoda vysvětlit, že na podkladě pokynu německých biskupů z 13. dubna nesmí „v této otázce přijmout žádné rozhodnutí“. Zcela obecně se tam proto mluvilo o přezkoumání nových přístupů ke kněžství a zazněla formulace: „Obecně se proto uznává, že si výjimečné a nouzové pastorační situace mohou žádat svěcení mužů, kteří se osvědčili v manželství a povolání.“22

A tak němečtí biskupové úspěšně nasadili náhubek, předepsaný Pavlem VI., také laikům. Ani na velkých sebeprezentacích německého laického katolicismu, na katolických dnech, se už po würzburské synodě téma prakticky neobjevilo. Pokud vůbec přišlo na přetřes, pak spíše během „katolického dne zespoda“.23

Jenže celibát nebyl tématem pouze v Německu. Na skoro všech národních synodách po druhém vatikánském koncilu bylo slyšet hlasy požadující svěcení ženatých mužů na kněze, od Jižní Ameriky přes Švýcarsko a Rakousko až po Nizozemsko.24 Na rozdíl od Německa se nizozemští kardinálové důrazně vyslovili pro to, aby byli „ženatí muži připuštěni ke kněžskému úřadu a kněží, kteří byli vyloučeni kvůli sňatku, byli znova navráceni svému úřadu“.25 Řím reagoval ostře, nizozemské biskupy usadil, krok za krokem vyměnil celý episkopát země a nahradil ho zastánci celibátu. Strategie Říma nakonec vyšla.

Převažující většina biskupů se totiž v následujících desetiletích držela kurií předepsané linie, jak dokládá množství pastýřských listů, prohlášení a rozhovorů.26 Podpory se jim dostávalo především od Jana Pavla II., jenž opakovaně podtrhoval, že církev bude trvat na „drahokamu“ celibátu, a všechny námitky proti svobodnému stavu kněží odmítal jednoduše s argumentem, že jsou „cizí evangeliu, tradici i učení církve“.27 Objevily se jen osamocené výjimky jako např. rottenburský biskup Georg Moser, jenž připustil vótum své diecézní synody z let 1985/86, v němž byl vznesen požadavek k Německé biskupské konferenci, „aby znova promyslela kněžské svěcení mužů osvědčivších se v manželství a povolání a podnikla nezbytné kroky“.28

Padesát let bylo téma zrušení příkazu celibátu a alternativních přístupů ke kněžství přinejmenším pro hierarchii katolické církve tabu. Podíváme-li se přece jen na několik náhodně zvolených vyjádření vrchních katolických pastýřů z října 2018, jako bychom se ocitli v alternativním filmu: kardinál státní sekretář Pietro Parolin, druhý muž ve Vatikánu, vysvětluje v rozhovoru z 2. října 2018, že „celibát kněží … lze docela dobře zpochybnit“. Parolin zdůraznil, že církevní učení není monolit, nýbrž „živoucí organismus, který roste a vyvíjí se“. Už v roce 2013 potvrdil, že celibát nepředstavuje „žádné dogma“, nýbrž „tradici církve“, pročež je diskuse o něm veskrze možná.29 Předseda Německé biskupské konference kardinál Reinhard Marx žádal 5. října 2018 v Římě u příležitosti zahájení magisterského studijního programu Safeguarding of Minors, aby se o celibátu vedla otevřená debata. Arcibiskup mnichovský a freisinský uvedl skandál se zneužíváním jako příčinu toho, že se církev musí v poctivé diskusi postavit mnoha otázkám, k nimž patří „zneužívání moci a klerikalismus, sexualita a sexuální morálka, celibát i výchova kněží“.30 Arcibiskup bamberský Ludwig Schick uvedl  8. října 2018, že je možné uvažovat o dispenzi od celibátu; osvědčení muži by mohli být tímto způsobem zbaveni překážky manželství, jež stojí v cestě svěcení.31 A dokonce apoštolský nuncius v Německu, arcibiskup Nikola Eterović, prohlásil v jednom interview pro Herder Korrespondenz: „Celibát není tabu.“ On osobně je sice proti odstranění celibátu, ale „v této otázce“ neexistuje „žádné jednoznačné řešení. Musíme prostě diskutovat o tom, co je pro církev nejlepší.“32

Pokud jde o důvody, proč by se tak najednou mělo diskutovat o tomto tématu, můžeme na základě vyjádření kardinálů a biskupů uvést konkrétně především tři motivy: nutnost vyrovnat se se skandály vyvolanými sexuálním zneužíváním, potřebu odstranit prudce narůstající nedostatek kněží a zmírnit systémovou a strukturální krizi katolické církve.

Výzvy papeže Františka k odvážným návrhům se chopili alespoň latinskoameričtí biskupové z oblasti Amazonie. V Římě půjde na podzim roku 2019 na biskupské synodě s názvem „Amazonie – nové cesty pro církev a komplexní ekologii“ rovněž o katastrofální nedostatek kněží na severu Brazílie. Biskupové by měli navrhnout kněžské svěcení minimálně ženatých mužů. Bude-li se debatovat také o připuštění žen k církevním úřadům, není zřejmé.33

Tabu padlo. V katolické církvi se má opět otevřeně a bez předsudků debatovat o svobodném stavu kněží i o odstranění závazku celibátu – a sice v celé církvi počínaje papežem přes kardinály, biskupy, teoložky i teology až po věřící. V tomto smyslu je třeba následujícím tezím z církevních dějin rozumět jako příspěvku vyzývajícímu k poctivé diskusi ve smyslu „platonsko-aristotelské a scholastické praxe argumentace“, podle níž „je nějaké mínění označeno jako ‚teze‘ pouze tehdy, je-li zastáváno někým, kdo je připraven je racionálně obhájit“.34

2

Petrova tchyně

Celibát nelze odůvodnit odkazem na Bibli, protože v Novém zákoně samozřejmě existují ženatí biskupové, kněží i jáhni.

V letech 1878 až 1880 proběhl bouřivý spor mezi innsbruckým orientalistou Gustavem Bickellem a tübigenským církevním historikem Franzem Xaverem Funkem. Oč v této razantní vědecké výměně šlo, ukazují názvy tehdejších příspěvků: Gustav Bickell, Der Cölibat eine apostolische Anordnung (Celibát je apoštolským nařízením, 1878) – Franz Xaver Funk, Der Cölibat keine apostolische Anordnung (Celibát není apoštolským nařízením, 1879) – Gustav Bickell, Der Cölibat dennoch eine apostolische Anordnung (A přece je celibát apoštolským nařízením, 1879) – Franz Xaver Funk, Der Cölibat noch lange keine apostolische Anordnung (Celibát ani zdaleka není apoštolským nařízením, 1880).1

Gustav Bickell se snažil s velkým vynaložením sil dokázat, že povinnost kleriků dodržovat celibát není žádným výmyslem papežů nebo synod čtvrtého století, nýbrž že se opírá o odpovídající praxi apoštolů a jejich následovníků. Poté co Ježíš povolal Petra, o jehož tchyni referuje Nový zákon,2 a ostatní apoštoly, všichni opustili ženu a děti, aby se mohli zcela věnovat následování Krista a zvěstování evangelia o království Božím. Bickell se opírá o svědectví Písma svatého a o apoštolskou ústní tradici.

Franz Xaver Funk došel po pečlivé analýze svědectví prvních tří století, která zcela samozřejmě hovoří o ženatých biskupech, kněžích a jáhnech, k naprosto protikladnému závěru. „Důvěřivost, s níž Bickell pokládá svou tezi za dokázanou“, je „v naprostém protikladu k důkladnosti jeho práce s důkazy“.3 Celibát „jakožto závazné nařízení nepochází od apoštolů, naopak se v západní církvi objevuje teprve v průběhu čtvrtého století, zatímco východní církev ho od této doby postupně neopouštěla, nýbrž setrvávala rozhodně u původního stavu“.4 Podle Funka vycházela Bickellova argumentace ze zásady, pro církevního historika nepřijatelné, že nemůže existovat (historicky) něco, co existovat nesmí (dogmaticky).

Oba učenci vedli spor tak ostře, že se nevyhnuli ani osobním urážkám. Vždyť šlo o rozhodující otázku po původu závaznosti celibátu v katolické církvi i o jeho zdůvodnění.

Neboť pokud skutečně celibát vychází – jak argumentují zastánci „teze kontinuity“ – z pokynu samotného Ježíše Krista nebo z životní praxe či z příkazu apoštolů, pak by se tato životní forma objevila již u představených prvních křesťanských obcí. Celibát by tak byl neopomenutelnou podmínkou pro převzetí církevního úřadu, a tudíž neměnitelný.

Jestliže by však – tak argumentují zastánci „teze diskontinuity“ – celibát byl jenom disciplinárním předpisem, který se objevil teprve v průběhu církevních dějin, pak nepatří k podstatě kněžství, není žádnou nutnou podmínkou výkonu církevního úřadu a může být kdykoliv změněn.

Na první pohled by mohlo budit údiv, proč v této souvislosti hraje takovou roli otázka kontinuity či diskontinuity. Problém tkví v tom, že pro učení církve existují pouze dva prameny poznání: Písmo svaté a apoštolská tradice. První má písemnou podobu, druhý byl původně předáván ústně a teprve později se zaznamenal v psaných svědectvích. Tridentský koncil v šestnáctém století stanovil, že jen to, co je nepřerušeně doloženo v Písmu a tradici, co se vztahuje k Ježíši Kristu a apoštolům, může být neměnnou pravdou víry. Vše ostatní oproti tomu nepatří k podstatě křesťanské víry, nýbrž představuje dobově podmíněný jev, který někdy vznikl a který lze kdykoliv změnit nebo odstranit.5

Že Ježíš Kristus slavil se svými učedníky poslední večeři a že si ho křesťanské obce od samého počátku pravidelně tímto pokrmem připomínaly, stojí mimo veškerou pochybnost. Písmo i tradice to jednoznačně dosvědčují.6 Proto patří slavnost eucharistie nezpochybnitelně k podstatě křesťanství. Avšak předpis, podle kterého je třeba se před přijímáním postit a minimálně šest hodin před ním nepřijímat vůbec žádnou potravu, vznikl teprve v průběhu středověku.7 Tento předpis platil po mnoho století; ještě v církevním právu z roku 1917 bylo přísně zapovězeno jíst od půlnoci do přijímání. Teprve v souvislosti s liturgickou reformou druhého vatikánského koncilu je příkaz postu fakticky odstraněn tím, že je redukován na hodinu před přijímáním eucharistie. To umožnila skutečnost, že neexistovala žádná odpovídající nepřerušovaná praxe od Ježíše a apoštolů až do dvacátého století.

Kdyby se tedy podařilo dokázat nepřerušovanou kontinuitu celibátu od časů Ježíše Krista, resp. apoštolů až do dnešních dob, pak by byl jakožto apoštolský příkaz nezměnitelný a veškerá argumentace ve prospěch zrušení závazku celibátu by od samého počátku ztratila půdu pod nohama. Avšak pokud by bylo možno dokázat opak nebo dokonce doložit, že sám Ježíš byl ženatý – a takové pokusy se dnes opět objevují –, potom by se tu vynořil silný argument ve prospěch ženatých kleriků.8 Podle mínění mnoha exegetů byl svobodný stav každopádně „v židovství novozákonní doby… naprosto nemyslitelný“.9

S ohledem na význam této otázky nijak neudivuje, že tento spor od kontroverze mezi Bickellem a Funkem nikdy zcela neutichl.10 Po více než sto letech se znova explicitně rozhořel. Křesťanský archeolog Stefan Heid v roce 1997 publikoval monografii o celibátu v rané církvi, v níž jasně formuluje svůj cíl: „Předkládaná studie se snaží dokázat, že ve skutečnosti existovala v rané církvi povinnost úplné pohlavní zdrženlivosti, která platila pro všechny vyšší kleriky. Pokud se ukáže správnost této teze, pak musíme vidět dnešní celibát v historické kontinuitě původní disciplíny přikazující klerikům zdrženlivost: bez zásadní povinnosti přikazující zdrženlivost v rané církvi by dnes neexistovala povinnost římských kněží zachovávat svobodný stav.“11 Nejde tedy o nic menšího než o historický důkaz zásadní povinnosti všech kleriků dodržovat sexuální zdrženlivost od počátků církevních dějin – jak ve své recenzi Heidova díla trefně konstatuje historik církevního dogmatu Hermann Josef Sieben: „Kdo chce totiž odvodit tento historický původ nikoli pouze spekulativně, nýbrž historicky přesvědčivě, je nucen předložit důkazy i z doby před polovinou čtvrtého století.“12

Teologové, kteří stejně jako Stefan Heid chtějí doložit historickou kontinuitu celibátu pro první křesťanská století, často začínají zákonnými určeními kněžské zdrženlivosti, jež vydala například synoda v Elviře okolo roku 306 nebo papežové Siricius a Inocenc I. na konci čtvrtého století. Aby legitimovali své závěry, vztahují se výslovně k apoštolskému původu závazku zdrženlivosti.

Papež Siricius píše 10. února biskupovi Himeriovi z Tarragony: „My kněží a levité jsme všichni zavázáni nezrušitelným zákonem těmto ustanovením, podle nichž se ode dne naší ordinace srdcem i tělem oddáme zdrženlivosti a cudnosti, máme-li se našemu Bohu ve všem líbit při obětech, které denně přinášíme.“13 Jako biblický doklad uvedl papež místo z listu Efezským, v němž se praví: „Tak si on sám připravil církev slavnou, bez poskvrny, vrásky a čehokoli podobného, aby byla svatá a bezúhonná.“14 Lze však pochybovat o tom, že se tento verš vztahuje opravdu na cudnost kněží. Stojí totiž v kontextu, v němž Pavel navrhuje uspořádání rodiny a v němž jde výslovně o sexuální vztah mezi mužem a ženou v manželství. Píše se tu mimo jiné: „Proto muži mají milovat své ženy jako své vlastní tělo.“15 Tím zjevně padá písemný doklad, který Siricius uvádí pro údajný Pavlův apoštolský příkaz celibátu.16

Proto už také zastánci teze kontinuity z tohoto místa nevycházejí. Naopak se soustřeďují na příslušné profesionální profily určené biskupům, kněžím a jáhnům, obsažené v novozákonních „pastoračních listech“, tedy na dopis Timoteovi a Titovi. Stefan Heid mluví o tom, že tady je „klíč“ k celé otázce celibátu.17 Biblický profil shrnující požadavky kladené na biskupa lze nalézt ve třetí kapitole prvního listu Timoteovi: „Kdo chce být biskupem, touží po krásném úkolu. Nuže, biskup má být bezúhonný, jen jednou ženatý, střídmý, rozvážný, řádný, pohostinný, schopný učit, ne pijan, ne rváč, nýbrž vlídný, smířlivý, nezištný. Má dobře vést svou rodinu a mít děti poslušné a počestné; nedovede-li někdo vést svou rodinu, jak se bude starat o Boží církev?“18 A podobná slova zaznívají o starších v listu Titovi; musejí být „bezúhonní“, „jen jednou ženatí, mají mít věřící děti, kterým se nedá vytknout nevázanost a neposlušnost“.19

Jak máme rozumět biblické formulaci „jedné manželky muž“, resp. „jednou ženatí“?20 Zprvu by nás mohl překvapit jasný biblický výrok, že biskup, resp. kněz musí být „ženatý“ a „dobrým otcem rodiny“. Tím jako by na první pohled byla otázka zodpovězena. Ovšem z hlediska biblistiky se téma jeví mnohem komplikovaněji. Setkáváme se totiž minimálně se čtyřmi interpretacemi tohoto místa, které se vůbec nemusejí vylučovat.21 První výklad: jedná se o zákaz polygamie. Církevní hodnostáři se podle něj musejí odlišit od praxe mnohoženství běžné v pohanském okolí a smějí se oženit jen s jednou ženou. Druhý způsob čtení: pokynu je třeba rozumět jako zákazu nového sňatku rozvedených. Podle tradice evangelií zakazuje Ježíš rozvod, proto rozvedeného jeho opětovný sňatek diskvalifikuje, pokud jde o úřad biskupa. Třetí interpretace: toto hledisko musíme chápat jako přímou výzvu ke sňatku; biskupem, knězem a jáhnem se může stát jen ten, kdo je ženatý a v tomto svazku s jednou ženou žije podle křesťanských představ. Přitom se jedná
především o vymezení raných křesťanských obcí vůči asketickým, světu nepřátelským tendencím gnostiků. Šlo o radikální uskupení, jehož striktně dualistický světonázor považoval vše tělesné a materiální za zlo a duchovní princip naopak za dobro. Proto si tito asketové protivili manželství. Předpisem, jenž činí manželství podmínkou církevního úřadu, chtěla církev proti tomuto směru energicky vystoupit.22

Za čtvrté: tomuto výkladu dávala přednost nejen věda o Novém zákoně, ale již raná církev: biskupové, kněží a jáhni jsou samozřejmě ženatí; právě jejich zkušenosti coby hlavy vlastní domácnosti je ve zvláštní míře uschopňují k vedení křesťanské obce. Jediné omezení, jemuž tito církevní činovníci podléhají, je zákaz nového sňatku, pakliže ovdoví. Z tohoto určení v průběhu církevních dějin velmi pravděpodobně vznikl naprostý zákaz sňatku pro již vysvěcené. Kdo byl ženatý už před vysvěcením, mohl ženatým zůstat, avšak nesměl se, jestliže jeho žena zemřela, znova oženit. Na tuto církevní tradici navázal rovněž druhý vatikánský koncil, když zaváděl trvalé jáhenství. Proto jsou po smrti své manželky ženatí jáhni rovněž vyloučeni z možnosti uzavřít druhý sňatek.23

Se všemi těmito interpretacemi polemizuje Stefan Heid a předkládá zcela odlišný výklad formulace „jedné manželky muž“. Obrátí se proto k prvnímu listu Korintským, v němž apoštol Pavel pojímá manželství jako lék na pohlavní žádostivost: „Lidé, kteří prahnou po sexuálním uspokojení, tak mají činit v manželství.“24 Avšak ze zákazu dalšího sňatku odvozuje Heid pro kleriky „druh závazku na trvalou zdrženlivost“.25 Pokud kandidát na vysvěcení uzavře po smrti své první ženy druhé manželství, pak je to podle Heida doklad toho, že nedokáže „žít zdrženlivě“. „Neobstál takříkajíc v testu zdrženlivosti, jejž mu nabídlo jeho vdovství.“26 Heid prostě předpokládá, že ženatí biskupové a klerici principiálně musejí po svém vysvěcení žít zdrženlivě. Jenže právě pro tento rozhodující argument neuvádí žádný pramenný důkaz. Proto musíme souhlasit s Hermannem Josefem Siebenem, podle něhož tato část studie „ztroskotala“.27

Jestliže je skutečně povinností biskupů, kněží a jáhnů po vysvěcení zachovávat v manželství sexuální zdrženlivost, pak se nabízí otázka: proč pastorační listy neuváděly vzhledem k velice propracovanému profilu požadavků kladených na nositele církevních úřadů právě toto kritérium? Heid na to odpovídá tak, že tento požadovaný profil formuluje právě ona „kritéria vylučující vysvěcení“. „Může jít tedy o to, co již před vysvěcením dovoluje odvodit, že ženatý kandidát po svém vysvěcení nedokáže žít zdrženlivě.“28 Protože z pastoračních listů nelze odvodit pro kleriky „celibát plynoucí ze svobodného stavu“, zůstává jen „celibát zdrženlivosti“.29

Nejde v podstatě o nic jiného než o definici kruhem, neboť kde je psáno, že ženatí kněží musejí žít zdrženlivě, když přece je svátost manželství, jak Stefan Heid ukazuje s odkazem na Pavla, z církevního hlediska jediným legitimním místem žité sexuality? A podívejme se na to jednou také zcela lidsky: Opravdu může někdo vážně věřit, že všichni dokážou v manželství po vysvěcení, ze dne na den, zachovávat zdrženlivost po mnoho let a desetiletí?

Možná by pomohlo, kdybychom otázku hodnocení manželství a zdrženlivosti vztáhli k celému Novému zákonu.30 Svobodný stav se „kvůli nebeskému království“31 na mnoha místech výslovně hodnotí velmi kladně. Apoštol Pavel si dokonce přál, aby „všichni lidé byli svobodní“ jako on sám.32 Jenže takové odmítání manželství zůstávalo „na periferii dobového židovství“ a bylo předmětem „skepse i kritiky současníků“.33 Jedním dechem proto Pavel zdůrazňuje, že pokud jde o „otázku svobodného stavu“, neexistuje pro křesťany žádný všeobecný Boží příkaz.34 Nový zákon tudíž nezná žádný předpis, který by zapovídal nositelům církevních úřadů manželství. Pavel zpravuje dokonce v prvním listě Korintským o tom, že „ostatní apoštolové, bratři Páně i Kephas“ – to je v původním řeckém textu Petrovo jméno – byli na svých cestách doprovázeni „věřícími ženami“.35 Tato formulace se v průběhu překladatelské historie Písma svatého opakovaně měnila. Když Jeroným ve čtvrtém století překládal biblický text z řečtiny do latiny, ocitl se před problémem. Pro řecké slovo gyne připadaly v úvahu dva výrazy: mulier (žena) a uxor (manželka). Rozhodl se pro mulier, čímž zúžil interpretaci textu.36 Jeronýmův překlad Bible, Vulgáta, platil pro katolickou církev dlouhou dobu jako autentický biblický text. Ještě i dnes stojí v jednotném katolickém překladu „sestra ve víře jako žena“, zatímco v protestantské luteránské Bibli čteme „sestra jako manželka“.

Italský teolog a jezuita Carlo Passaglia, jenž se v roce 1854 bezprostředně podílel na přípravě přijetí dogmatu o neposkvrněném početí Marie, napsal o Petrově tchyni v anonymně uveřejněném dopise: „Že byl Petr ženatý, je bez diskuse … a ze skutečnosti, že byl vyvolený, plyne, že náš Pán nedával přednost nikomu z neženatých, resp. že je nesoudil odlišně. A není to tedy, milý Pane Bože, nanejvýš pozoruhodný fakt, že jediný apoštol, o jehož manželském stavu nás Písmo svaté ubezpečuje, je právě svatý Petr? Neměli by lidé projevovat krajní opatrnost dříve, než zatratí ženatý klérus? Očekáváte od svých kněží, dokonce i od nižšího kléru, tělesné odříkání a zdrženlivost, resp. domnělý život ve zbožnosti, které byly tomu, jehož uctíváte jako knížete apoštolů a vikáře Kristova, naprosto neznámé?“37

Svobodný stav kvůli království nebeskému je podle svědectví Písma svatého dar zvláštní milosti, charizma spojené s vedením křesťanské obce je milostí jinou. Jedno však není předpokladem druhého. Spojení mezi církevním úřadem a celibátem tedy původně neexistovalo. Kdo se v této věci chce odvolávat na Nový zákon, mýlí se. „Ženatí a svobodní kněží žili v rané církvi vedle sebe. Oba způsoby života byly respektovány, jakkoli tendence směřovala ke zdrženlivosti.“38

Polemiky týkající se apoštolského původu celibátu ukazují, jak velké boje se dnes, stejně jako dříve vedou o výsledky biblických zkoumání. Opakovaně vedly k bouřlivým polemikám na straně jedné a apologetickým konstatováním na straně druhé. Obě strany by se měly během historické práce s tímto tématem mít na pozoru před apriorními či dogmatickými hledisky.39 Nemůžeme si počínat tak, abychom již před započetím historické práce pokládali biblický původ závazku celibátu za daný, ani abychom ho od samého počátku považovali za vyloučený. Naopak musíme dějinám pokládat otevřené otázky. Dokud nebudou předloženy lepší a nové historické argumenty, mluví na základě momentálního stavu bádání vše pro to, že celibát jakožto závazný zákon platný pro všechny kleriky nevychází z apoštolského nařízení a že je coby zdůvodňující instance povinného celibátu vyloučen i Nový zákon. Povinný celibát tak může být kdykoli zrušen.

Kdyby skutečně šlo o apoštolské nařízení, nepochybně by církev po celou dobu uváděla svědectví Písma a tradice jako jednoznačné a neoddiskutovatelné zdůvodnění. Protože však tuto možnost neměla, byla nucena hledat pro příkaz celibátu zdůvodnění stále nová a pak je – jakmile ztratila přesvědčivost – zase opouštět. Do boje za celibát v průběhu dějin vytáhli papežové a synody s kultickou nebo asketickou čistotou, s ekonomickými motivy, pragmatickými důvody čistoty, výhodnými pro církev, stejně jako s charizmatickými a spirituálními odůvodněními, ale nikoliv – a to je příznačné – s argumentem apoštolského nařízení.

3

Celibát není vždycky celibát

V různých dobách se celibátem rozumělo často něco odlišného, předpisy bylo třeba stále obnovovat, měnit a prosazovat proti velkému odporu.

Během postního času roku 1139 se v lateránské bazilice v Římě konala synoda, která měla do dějin vstoupit jako druhý lateránský koncil. Od roku 1130 existovali – již poněkolikáté – dva papežové. Šestnáct kardinálů, většinou francouzských, zvolilo za papeže Inocence II. a dvacet italských kardinálů Anakleta II. Po jeho smrti 25. ledna 1138 ve Vatikánu svolal Inocenc II. koncil, aby po osmi letech pokud možno působivě zinscenoval vlastní uznání coby papeže. Účastnit se mělo pět stovek biskupů, na tehdejší dobu velký počet. Dokumenty z koncilu se bohužel ztratily, zachovalo se pouze třicet krátkých rozhodnutí k převážně disciplinárním otázkám.1

Koncil by pravděpodobně již dávno upadl do zapomenutí, kdyby se nevyjádřil také k celibátu kleriků. V obecném povědomí totiž platí rok 1139 za moment, kdy byl zaveden zákon o celibátu,2 a vědecká literatura mluví o „rozhodující cézuře“.3

Ale objevil se zákon o celibátu teprve v roce 1139? Vstupuje církevní právo závěry druhého lateránského koncilu k našemu tématu opravdu do zcela nové fáze? Nebo máme předpokládat několik staletí trvající proces, během něhož se prohlubovalo „omezování manželství duchovenstva“, jak to formuloval Robert Price?4 Abychom se dokázali dobrat přesvědčivé odpovědi, musíme podat právněhistorický přehled příslušných církevních dekretů a ustanovení.

Nový zákon počítá naprosto samozřejmě s ženatými kleriky, kteří jsou „manželem jedné ženy“. Řada synod pak vyloučila u vysvěceného muže po smrti jeho ženy nový sňatek.5 Synoda v Neokaisareii, jež se konala v letech 314–325, učinila další krok a rozhodla, že se již vysvěcení biskupové a kněží v žádném případě už nesmějí oženit. Tím se z vysvěcení stala překážka manželství. Zůstává ale nejasné, byl-li sňatek vysvěceného kněze pokládán za neplatný, a nemohla se tak nikterak naplnit svátost manželství, či zda uzavření manželství nebylo pouze povoleno, ale bylo platné. Zákaz byl v následujících třech stoletích patrně ve velké míře přijímán. V každém případě však k němu nenacházíme v synodních dekretech skoro žádná bližší vymezení.6 Oproti tomu o uzavření manželství před vysvěcením se spory nevedly.

Nesmíme zapomínat na obtíže, které máme s prameny z této doby, protože často jsou k dispozici pouze normativní texty, tedy dekrety biskupů nebo závěry synod, jež cosi předepisují z právního hlediska, ale ne příběhy, které by vyprávěly o tom, jestli byl příslušný předpis respektován, či nikoli. Můžeme proto vyvozovat jen nepřímé závěry: co funguje, není třeba stále znova opakovat. Co nefunguje, je nutné opakovaně jazykem práva zdůrazňovat.7

Provinciální synoda ve španělské Elviře, která se konala okolo roku 306, vydala první zákon o celibátu. Ovšem kánon 33 byl pravděpodobně, jak doložilo novější bádání, pozdějším dodatkem vloženým na konci čtvrtého století.8 „Bylo rozhodnuto, aby biskupové, kněží a jáhni stejně jako všichni klerikové, kteří se věnují službě, byli poslušni tohoto příkazu: Musejí se zdržet styku se svými ženami a neplodit děti: každý, kdo tak činí, bude zbaven čestného postavení klerika.“9 Synoda samozřejmě vycházela z toho, že existují ženatí klerikové, avšak žádala od nich sexuální zdrženlivost, přičemž bádání se pře o to, platil-li tento požadavek principiálně, nebo jen pro určitou dobu.10 A jelikož v Elviře šlo pouze o provinciální synodu a ne o všeobecný koncil, mohly si její závěry nárokovat právní váhu pro španělskou církevní provincii, nikoli však pro celou církev.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Celibát.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.