Photos © archiv autora, Fotoarchiv VÚA-VHA Praha, sbírka ČsOL, sbírka Jiřího Charfreitaga, sbírka Novici Hornjaka, Milan Mojžíš, Stanislav Pítr, 2020

Translation © Ditta Pfefferová, 2020

Cover art © Lukáš Tuma, 2020

Czech Edition © Československá obec legionářská, Nakladatelství Epocha, Praha 2020

ISBN 978-80-87919-74-3 (printed – Československá obec legionářská)

ISBN 978-80-7557-978-2 (printed – Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7557-932-4 (ePub – Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7557-933-1 (mobi – Nakladatelství Epocha)

ISBN 978-80-7557-934-8 (pdf – Nakladatelství Epocha)

Obsah

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

ÚVOD

REPRESE

KAPITULACE

V ZAJETÍ

DO ODĚSY

DIVIZE

DOBRUDŽA

ROZPAD

ODCHOD

ZÁVĚR

SEZNAM PRAMENŮ A LITERATURY

MILAN MICIĆ

PŘÍLOHY

Velitelé na dobrudžské frontě

Tabulky

Naši v Dobrudži

Mapy

Vyznamenání udělovaná za boje v Dobrudži

Obrad Hornjak

Naši v Dobrudži po sto letech

Pomník českým dobrovolníkům padlým v Dobrudži

PŘEDMLUVA K ČESKÉMU VYDÁNÍ

Studie Milana Miciće Zapomenutý boj přináší českým čtenářům srbský pohled na vznik, nasazení, vnitřní rozpolcenost a následný rozklad jihoslovanských jednotek zformovaných v Rusku. Dobrovolnické hnutí vnímá jako svébytný pilíř srbského narativu první světové války. Na základě osobních příběhů vybraných dobrovolníků představuje odhodlání obyvatel z jižních zemí rakousko-uherské monarchie k připojení se k Srbskému království. Jako základní motivaci vidí autor represivní přístup rakousko-uherských úřadů při uplatňování principu kolektivní viny za sarajevský atentát na srbském obyvatelstvu v Bačce, Banátu, Banovině, Baranji, Bosně, Dalmácii, Hercegovině, Kordunu, Lice či Sremu.

Historika Milana Miciće k nám z Vojvodiny přivedl náš srbský člen Novica Hornjak, který u nás od roku 2013 pátral po svém dědovi Obradovi, jenž v letech první světové války bojoval ve 4. čs. střeleckém pluku Čs. vojska na Rusi. S Milanem Micićem a Novicou Hornjakem jsme v roce 2015 hledali v České republice místa spojená s pobytem srbských vojáků (zajatců) v první světové válce a v rámci projektu Legie 100 na podzim 2016 společně realizovali velkou Národní pouť do rumunské Dobrudže u příležitosti 100. výročí bojů na této frontě. Při těchto vzájemných setkáních jsme naplánovali několik společných projektů, z nichž jeden byl i přeložení a vydání knihy M. Miciće v České republice.

Zvolená publikace Zapomenutý boj navazuje na předcházející práce srbského historika M. Miciće věnované jihoslovanskému dobrovolnickému hnutí mezi roky 1912 až 1918. Problematika jihoslovanských dobrovolnických jednotek zformovaných za první světové války stojí zdánlivě mimo zorné pole české či slovenské historie. Při bližším pohledu, především na národnostní složení těchto dobrovolnických útvarů, je však třeba do našeho hledáčku zařadit i toto téma. V řadách jihoslovanské (srbské) dobrovolnické divize zformované na ruském území totiž působily stovky českých a slovenských dobrovolníků, kteří se tak postavili na stranu Dohody ještě předtím, než vstoupili do samostatného československého vojska v Rusku či později i ve Francii. Řada z těchto „srbáků“, jak se jim po válce přezdívalo, se v meziválečném období stala významnými důstojníky československé armády a za druhé světové války členy protiněmeckého odboje.

Chtěl bych poděkovat Petru Tolarovi, který se několik let věnuje československým dobrovolníkům v srbské armádě, za přípravu překladu díla M. Miciće k českému vydání. Studii doplnil fotografiemi zaslanými autorem o srbském dobrovolnickém hnutí z výstavy realizované v roce 2016 v rumunské Konstanci a fotografiemi ze sbírek ČsOL, Jiřího Charfreitaga či vlastními. V příloze je pak přiložený i jeho příspěvek o československých dobrovolnících v 1. srbské dobrovolnické divizi v Dobrudži přednesený na konferenci Československé obce legionářské v roce 2016. Přílohu pak doplňuje krátká informace o Národní pouti Československé obce legionářské v roce 2016 na bojiště v Dobrudži.

Pevně věřím, že studie včetně příloh bude přínosem i pro české a slovenské autory, kterým poskytne základní vhled do této problematiky pro další zpracovávání tématu československých dobrovolníků v srbském vojsku.

mjr. v zál. Ing. Milan Mojžíš

řídicí tajemník Československé obce legionářské

ÚVOD

V kolektivní paměti srbského národa ve vztahu k Velké válce (1914–1918) téměř neexistuje uznání role a významu srbských dobrovolníků v souvislosti s vítězstvím srbské armády a utvářením jugoslávského státu. Boje v Dobrudži roku 1916, kterých se jako součást rumunsko-ruských vojenských sil účastnila 1. srbská dobrovolnická divize, tvořená srbskými dobrovolníky, rakousko-uherskými občany, jsou srbské široké veřejnosti zcela neznámé a nejsou součástí kultury vzpomínek srbského národa na první světovou válku. Památník věnovaný srbským dobrovolníkům 1. srbské dobrovolnické divize, který v roce 1926 vybudovalo Království Srbů, Chorvatů a Slovinců v rumunském městě Medžidiji v Dobrudži, leží mimo zorné pole historické paměti Srbska a pro srbského občana 21. století nepředstavuje adekvátní pietní místo.

Absenci srbských dobrovolníků v kolektivní paměti srbského národa i historii bojů 1. srbské dobrovolnické divize na dobrudžské frontě v roce 1916 je možno souhrnně označit jako trvale „zapomenutý boj“. V závěrečné fázi války na soluňské frontě se totiž srbští dobrovolníci – rakousko-uherští občané z Bosny, Hercegoviny, Liky, Banoviny, Kordunu, Dalmácie, Slavonie, boky Kotorské, Banátu, Bačky, Baranji a Sremu – už nevyskytovali jako samostatná vojenská jednotka s vlastní identitou a názvem, neboť v prosinci 1916 došlo na soluňské frontě k přerozdělení dobrovolnického oddílu a na jaře roku 1917 byl v Oděse Srbský dobrovolnický sbor přejmenován na Dobrovolnický sbor Srbů, Chorvatů a Slovinců. V lednu roku 1918 založilo srbské vrchní velení Jihoslovanskou divizi, kterou kromě dvou pluků bývalé Vardarské divize tvořily i dva jihoslovanské pluky sestavené převážně ze Srbů, rakousko-uherských občanů. Řada dobrovolníků srbské armády, rakousko-uherských občanů, byla jako bezejmenná masa rozptýlena v rámci regulérních jednotek srbské armády na soluňské frontě.

„Velká válka“, srovnatelná s následky ničivého zemětřesení, biologicky, společensky, ekonomicky i kulturně zdevastovala společnost Srbského království. Ztráty Srbského království byly za první světové války odrazem národní biologické katastrofy a devastace hmotných statků v Srbsku dosáhla mimořádně vysokého stupně. Oběti, které přineslo Srbské království v boji za národní osvobození a pro utváření jugoslávského státu mezi dvěma světovými válkami, zastřely v kolektivní paměti přínos srbských dobrovolníků z bývalého Rakousko-Uherska pro boj Srbů za první světové války. Do vzpomínek na srbská vítězství na Ceru a Kolubaře roku 1914, na „albánskou golgotu“ na přelomu let 1915 a 1916, pobyt srbského vojska na Korfu a následné boje na soluňské frontě mezi lety 1916 a 1918 vstoupila mezi dvěma světovými válkami mytologizace. Dobrudžská fronta, na níž srbské vojsko i stát bojovaly o přežití, byla mimo důležité zeměpisné souřadnice. Pro rumunskou politiku byla během první světové války frontou vedlejší a pro Rusy nechtěnou. Přestože na ní pod ruským velením statečně bojovali srbští dobrovolníci, bývalí rakousko-uherští vojáci a občané, zůstala fronta i kruté boje, které se na ní odehrály, mimo významnou oblast vzpomínek a paměti. Oficiální státní politika jihoslovanství v Království SHS (Jugoslávii) bránila reálnému pohledu na srbské dobrovolnické hnutí v Rusku mezi lety 1914 a 1918, protože události na podzim 1916 a na jaře 1917 ukázaly, že jihoslovanská myšlenka nebyla v masách Srbů, Chorvatů a Slovinců, mezi nimiž byly silné národní, státní a dynastické ideje, dostatečně intenzivní a zvláště srbsko-chorvatské konflikty uvnitř Srbského dobrovolnického sboru poukazovaly na charakter příštího jugoslávského státu i sled budoucích historických jevů a procesů v něm. Rozpad sboru, ovlivněný bolševickou revolucí, a vystoupení značného počtu dobrovolníků zastiňovaly pohled na boje srbských dobrovolníků a krvavé dobrudžské bojiště. Dogmatický pohled na osvoboditelskou úlohu srbského vojska během první světové války v  procesu osvobozování příslušníků srbského národa žijících v Rakousko-Uhersku a osvobozování jihoslovanských zemí potlačoval význam a přínos srbských dobrovolníků pro srbské vítězství ve válce i pro utváření jugoslávského státu.

Po skončení druhé světové války a nastolení nového socialistického společenského řádu v Jugoslávii bylo Sdružení válečných dobrovolníků Království Jugoslávie zakázáno. Srbští dobrovolníci jakožto „lidé z Království Jugoslávie“ byli vyloučeni z historické paměti a jejich hrdinný boj na dobrudžské frontě roku 1916 byl zapomenut. Vyřazení srbských dobrovolníků je součástí obecného zatemňování srbských kolektivních vzpomínek na účast Srbského království v první světové válce. Historická paměť celých generací srbského národa prošla procesem změn podobně jako mytická, kulturní a historická matrice srbského národa prošla procesem ideologické přeměny.1 Vlivem autocenzury došlo u značné části potomků srbských dobrovolníků po roce 1945 k mazání vzpomínek týkajících se významu a role jejich otců a dědů v současných dějinách srbského národa, v lepším případě z nich bylo uchováno jen povrchní a fragmentární torzo. Výsledkem takovýchto postojů k etickým a životním hodnotám i k pozměněné srbské kolektivní paměti byla hromadná „ztráta paměti“ Srbů v souvislosti s jakoukoliv úlohou a významem srbského dobrovolnického hnutí za první světové války a zvláště s účastí 1. srbské dobrovolnické divize v bojích na dobrudžské frontě na podzim 1916, nejmasovějším a nejvýraznějším projevem dobrovolnického hnutí za první světové války.

Studie Zapomenutý boj o dobrovolnících srbské armády v Rusku a na dobrudžské frontě v roce 1916 proto přináší dvojí pohled na události. Veškeré historické faktory, které se v rychlých a zhuštěných procesech první světové války podílely na utváření srbského dobrovolnického hnutí v Rusku a dávaly mu historickou funkci i dějinnou dynamiku, jsou v této historiografické studii sledovány ve všech svých mnohoznačných projevech: rakousko-uherská válečná politika vůči Srbům, svým občanům, Srbské království, především jeho vláda a vojsko, národně-revoluční organizace Černá ruka, Jihoslovanský výbor, ruský stát, zvlášť jeho armáda a státní aparát, jakož i ruští revolucionáři, rumunská armáda a českoslovenští dobrovolníci. Těžištěm studie je sám srbský dobrovolník, převážně srbský rolník z jižních oblastí Rakousko-Uherska obývaných Srby, jeho dějinný úděl a všechny historické změny, které ve válečné epoše předurčovaly jeho životní osud. Tato studie je věnována právě jim, srbským dobrovolníkům v Rusku. Těm, kteří se ocitli v ničivých otřesech války, v epoše, v níž tradiční říše opouštěly jeviště dějin a vznikaly nové státy a kdy se právě oni jako obyčejní „malí lidé“ zasažení světovými dějinnými otřesy nacházeli v meziprostoru států a ideologií, v neznámých dalekých místech za neustálého boje o přežití. Dle vlastního rozhodnutí a jako součást historických okolností se z rakousko-uherských občanů a dobrovolníků srbské armády stávali národní revolucionáři podílející se na rozvratu jedné tradiční říše, přestože byli její občané, a bojující za uskutečnění moderního dějinného principu: práva národů na sebeurčení. Jako takoví představovali tvůrce dějin, historický subjekt v bouřlivých zlomových událostech. Vedle milionů dalších byli za první světové války pouze objektem a obětí dějin a epochy s „přemírou historie“, v níž žili. Studie Zapomenutý boj je proto historiografickým pokusem, aby se obyčejný srbský rolník z Bosny, Hercegoviny, Banátu, Bačky, Sremu, Baranji, Liky, Banoviny, Kordunu, Dalmácie a Slavonie, jakož i jeho boj a jeho život, časem nestaly jen zastřenou „ztrátou paměti“. Boj srbských dobrovolníků a nezlomná vůle přežít a nezradit své vojenské a myšlenkové přesvědčení navzdory krutým okolnostem proto představují univerzální symbol vysoké lidské odolnosti…

K vytvoření pohledu na úlohu a význam srbských dobrovolníků v Rusku během první světové války byly, kromě analýzy dosud uveřejněné literatury na toto téma, použity i dokumenty z archivu Budínské eparchie srbské pravoslavné církve v Budapešti (fond eparchie). Dále sborníky publikovaných materiálů v ruštině a srbštině (Jaroslav Višňakov, Alexej Timofejev, Goran Miloradović, Armija bez gosudarstva – Armija bez države. Sbornik dokumentov – Zbornik dokumenata. Moskva 2014; Dobrovoljci 1912–1918. Doživljaji i sećanja, Beograd 1971; Zapovedništvo utvrdjenog mesta Petrovaradin – Novi Sad [1914–1915]. Službena prepiska, Novi Sad, 2014; Petar Jović, Nikola Popović, Dobrovoljci 1912–1918, Zbornik dokumenata, Beograd, 1989; Jugoslovenski dobrovoljci u Rusiji 1914–1918, Zbornik dokumenata, priredio Nikola Popović, Beograd 1977), sbírka vybraných novinových článků z maďarských a německých periodik o počátku první světové války, publikace Spomenica Prve srpske dobrovoljačke divizije 1916–1926 (Vojislav Maksimović, Beograd 1926) a Srpska pisma iz svetskog rata (Vladislav Pandurović, Beograd – Novi Sad 2014).

Původní texty pamětníků (Vučen Bajić, Zapis [nepublikovaný rukopis]; Pero Blašković, Sa Bošnjacima u svjetskom ratu, Beograd 1939; Milan Vakanjac, Nemojte nas zaboraviti. Ratni dnevnik srpskog oficira dobrovoljca u Prvom svetskom ratu, Beograd 1997; Toša Iskruljev, Raspeće srpskog naroda u Sremu 1914, Beograd – Novi Sad, 2014; Stevan Srdić, Zapis [nepublikovaný rukopis]; Josip Horvat, Živjeti u Hrvatskoj 1900–1941 [Zapisi iz nepovrata] Zagreb 1984; Ćorović Vladimir, Crna knjiga, Beograd 1989; Ilija Šunjka, Zapisi sv. 2, 3, 4, 5, 6 [nepublikovaný rukopis]), jakož i ústní prameny (svědectví Obrada Hornjaka a Ostoje Iliće), doplnily vybraný archivní materiál. K vytvoření této historiografické studie bylo čerpáno z 11 monografií a 26 článků srbských, ruských, rumunských, českých a chorvatských autorů.

Kromě vydaných sborníků k tomuto tématu, obsahujících korespondenci aktérů historických jevů a procesů, kterými srbští dobrovolníci v Rusku procházeli za první světové války (srbských vojenských a civilních orgánů – ministerstva války, ministerstva zahraničí, vyslanectví Srbska v Petrohradě, velitelů Srbského dobrovolnického sboru a 1. srbské dobrovolnické divize, jakož i velitelů dobrovolnických pluků, ruských vojenských orgánů – hlášení a zprávy vysokých ruských důstojníků a velitele Oděského vojenského okruhu), taktéž korespondence pocházející z řad Jihoslovanského výboru – rozkazy, zprávy, telegramy, námitky, záznamy, referáty, instrukce, hlášení a dopisy. V této historiografické studii o srbských dobrovolnících v Rusku mezi roky 1914 a 1918 jsou použity i osobní vzpomínky důstojníků z dobrovolnických řad (Milan Vakanjac) a v ještě větším rozsahu osobní zápisky, úlomky z deníků a dopisy vojáků-dobrovolníků, kteří se zasloužili o vyzdvižení životního osudu jednotlivce, srbského dobrovolníka, pocházejícího z jižních oblastí Rakousko-Uherska, ze sociálního pohledu rolníka, který představoval základní lidskou tkáň srbské dobrovolnické populace v Rusku. Jejich vzpomínky, záznamy a deníky poskytly v pohledu na otázku dobrovolnictví v Rusku za první světové války a dokreslily realitu zkoumané epochy, kolorit i historický úděl lidského jedince zasaženého převratnými dějinnými zvraty.

REPRESE

Během noci z 28. na 29. června roku 1914 bylo Sarajevo po atentátu polepeno plakáty vydanými vedením města. Jejich autorem byl vládní komisař a zástupce starosty Josip Vancaš. Vyzývaly k lynčování srbského obyvatelstva.2 Ve veřejném prohlášení vedení města kromě jiného stálo: „I když tento odstrašující čin má své kořeny mimo naši domovinu, neboť na základě přiznání samotného atentátníka není pochyb o tom, že vržené bomby pocházejí z Bělehradu, přesto je žalostné důvodné podezření, že i v samotném Sarajevu existují ničivé elementy. S největším odporem odsuzujeme tento ďábelský čin a vyjadřujeme hlubokou lítost zvláště nad tím, kde se stal, a vyzýváme veškeré obyvatelstvo Sarajeva, které se vždy ukázalo být věrným a loajálním, aby tuto a podobnou havěť lidského plemene vyobcovalo ze svého středu, ať v budoucnu dokážeme podobně ohavným činům předejít.“3

Touto proklamací orgány rakousko-uherského státu přisoudily kolektivní vinu za sarajevský atentát celému srbskému národu a stavící Srby, občany Rakousko-Uherska, mimo jakýkoliv právní a společenský řád. Vlna demonstrací a násilí, která se zvedla proti Srbům 29. června 1914 v Sarajevu, jako děsivý pogrom^4 postupovala i do jiných bosensko-hercegovských měst a vesnic (Doboj, Maglaj, Livno, Travnik, Zenica, Mostar, Konjic, Tuzla, Brčko, Vareš, Bugojno, Visoko, Čapljina, Šamac, Metković).5 I některá města v Chorvatsku byla zasažena organizovanými demonstracemi a nepokoji (Záhřeb, Đakovo, Slavonski Brod, Petronka).6 Ve Slavonském Brodě demonstranti zaútočili na majetky Srbů za vědomí městských radní, zatímco policii ve městě tvořili tzv. frankovci.7 Klerikální kruhy podněcovaly bouřlivé nepokoje proti Srbům a vojenské a policejní orgány je podporovaly, organizovaly a ovládaly.

Vyhláška vydaná představiteli sarajevské samosprávy odsuzující atentát na rakousko-uherského arcivévodu Františka Ferdinanda d’Este (sbírka ČsOL).

Tímto Rakousko-Uhersko zahájilo přípravy mas k válečnému zúčtování se Srbským královstvím a zároveň prohlásilo část svých poddaných, právě těch srbské národnosti, kolektivně za „velezrádce“ konfrontujíc svou vlastní existenci s existencí jednoho národa na území Balkánu a Podunají. Těmito kroky habsburská monarchie ve fázi svého rozpadu porušovala základní principy své historické existence: její snaha integrovat a harmonizovat různé národy, víry a kultury do svého kulturního a dějinného modelu ustanovená v 18. století se ukázala na počátku století dvacátého jako vyčerpaná. Mocenská nadvláda vojenských a klerikálních kruhů v monarchii si svou historickou frustraci vzniklou sjednocením Německa mimo habsburský dům a imperiálním oslabením ve velkém zápase velmocí v poslední třetině 19. století snažila vynahradit agresí směrem k Balkánu. Vháněla Rakousko-Uhersko za každou cenu nejen do války se Srbským královstvím, ale i do „války“ s významnou částí svých srbských poddaných.

Proto válka, kterou Rakousko-Uhersko zahájilo v létě roku 1914 proti Srbsku, byla zároveň válkou proti celému srbskému národu, jehož biologické, existenciální, kulturní a dějinné hodnoty byly tímto ohroženy v samotné podstatě.

V rámci vynaložené energie v souvislosti s přípravami na válku proti Srbům Rakousko-Uhersko rozpoutalo v létě 1914 propagandistické mechanismy, jejichž jisté části přetrvaly jako obecně platné stereotypy o Srbsku a srbském národu i v epoše, která započala Velkou válkou. Tisk, především klerikální, vykresloval Srby jako národ bezvěrců, vrahů a ničitelů stávajícího společenského řádu a evropského uspořádání. Podobně tisk v Bosně a Hercegovině i v Chorvatsku, v souladu s potřebami klerikálních a vojenských kruhů připravujících se k válce, šířil proti Srbům a Srbsku nenávist. Frankův list Hrvatska v Záhřebu uvedl, že „na našem těle je přisáto klíště Srbů a Slovanosrbů“,8 a zdůrazňoval „ať je ode dneška naším cílem jednou provždy s nimi zúčtovat a zničit je“.9 Klerikální Chorvatský deník (Hrvatski dnevnik) ze Sarajeva v čísle z 24. června 1914 psal o „zrůdném teroristickém atentátu Vlachů na následníka trůnu“ a o srbských vlajkách jako o „vlašských hadrech“. Tytéž noviny rovněž šířily zvěsti o údajném útoku srbských rolníků na vojenský konvoj v okolí Gacka.10 V Chorvatském deníku byly obvyklými názvy pro Srby: srbští psi, zločinci, teroristé, bandité, lidská spodina, řezníci, krvežíznivci, ničemové.11

Bezprostředně po atentátu na Františka Ferdinanda d´Este vypukly v Sarajevu protisrbsky zaměřené pouliční nepokoje včetně ničení a vypalování srbských obchodů a bytů (sbírka ČsOL).

Klerikální kruhy na jihoslovanském území monarchie svými poselstvími podněcovaly masy k válce proti Srbům a Srbsku. Tak například záhřebský arcibiskup dr. Anton Bauer ve svém poselství kolujícím mezi věřícími u příležitosti zahájení války se Srbskem zdůraznil, že „začala svatá válka“, slovinský biskup dr. Antun Jeglič o Srbech řekl, že jsou „zapřisáhlí nepřátelé samotného Ježíše“. K zvláště bojovným řečníkům patřil sarajevský biskup dr. Ivan Šarić, kterému představitel bosensko-hercegovské vlády guvernér Oskar Potiorek vyjádřil svou patřičnou vděčnost za jeho rakouský patriotismus.12

Během prvních masových zatýkaní v Sarajevu došlo, kromě zatčení atentátníků a jejich spolupachatelů, i na zatýkání významnějších Srbů, mezi nimiž byli Risto Radulović, šéfredaktor listu Narod, Vasilj Grdjidj, básníci Jovo Varagić a Jovo Šašić.13 Nejsledovanější Srbové byli zatýkáni po celé Bosně a Hercegovině podle předem připravených seznamů, odváděni jako rukojmí do vězení, kde jim bylo oznámeno, „že svými životy garantují odpovědnost za škodu, která by v zemi mohla vzniknout armádě, vojenským objektům, transportům, veřejným dopravním prostředkům, což v tu dobu mělo pro armádu nemalý význam“.14 Po vlně zatýkání ve spojitosti s atentátem v Sarajevu začala velká pronásledování Srbů v Rakousko-Uhersku po srbské mobilizaci dnem 26. července 1914. Téhož dne byl císařským nařízením v Bosně a Hercegovině zrušen stávající systém a ústavní práva obyvatel. Správu převzaly vojenské orgány, které nařídily, že „v zájmu vojenského vedení musí bezpodmínečně pronásledovat, zadržet a zavírat všechny osoby, které by se politickým a vojenským orgánům mohly jevit jako nedostatečně loajální a ohrožovaly by bezpečnost veřejnosti“. V souvislosti s tím byla na rukojmích páchána různá násilí.15

Mobilizační vyhláška z 26. července 1914 vypsaná v srbštině pro jižní kraje rakousko-uherské monarchie (sbírka autora).

V Bosně a Hercegovině jako čelné oddíly odvety proti Srbům organizovaly rakousko-uherské vojenské úřady tzv. šuckory,16 zvláštní „ochranné sbory“ tvořené částí muslimského a katolického obyvatelstva. V Bosně a Hercegovině bylo v době války těchto jednotek na 11 000, byly zakládány ve všech větších městech. Působily převážně proti srbskému obyvatelstvu za frontovou linií východní Bosny a východní Hercegoviny zabíjením, násilím a pleněním. Jen v okruhu Banja Luky, daleko od frontové linie, bylo šuckorů 2 040.17

Po atentátu v Sarajevu v létě 1914 byli Srbové v Chorvatsku pod dohledem policejních a civilních orgánů. Všechny srbské společnosti a organizace se srbským atributem ukončily svou činnost. Ve městě Kostajnica dávali Chorvaté najevo své špatné postoje vůči Srbům a srbská inteligence se snažila hovorům o atentátu vyhýbat. V městě Otočac kotorský správce tvrdil, že „srbská inteligence nevyvěsila smuteční vlajky,“ za toto porušení obvinil advokáta dr. Jovu Polovinu, zakladatele srbského Sokola.18 Vůdce Srbů z Chorvatska a jeden z vůdců chorvatsko-srbské koalice Svetozar Pribićević byl stejně jako jeho bratr Valerijan^19 uvězněn, v internaci v Budapešti strávil celý jeden rok. Zemská vláda v Chorvatsku 3. října 1914 zrušila výuku cyrilice na veřejných základních školách, 5. listopadu 1914 zrušila název srbochorvatský jazyk a přejmenovala jej na chorvatský. Vládním nařízením z 3. ledna 1915 byla cyrilice zrušena rovněž v administrativní sféře.20

Skupina prominentních Srbů ze Sremu internovaná v pevnosti Arad i se svou stráží (sbírka autora).

V Dalmácii po sarajevském atentátu docházelo na několika místech k protisrbským demonstracím (Split, Sinj, Vrlika, Kaštel Sućurac). V Dubrovníku 4. července 1914 došlo k útokům na instituce a majetky Srbů.21 V protisrbském duchu psaly v Dalmácii chorvatské noviny Prava crvena Hrvatska, Mladost, Naše jedinstvo, Pučki list, Pučke novine.22 První masová zatýkání probíhala v den vyhlášení mobilizace 26. července 1914 ve Splitu, Šibeniku, Kninu, Omiši, Zadaru a Dubrovníku.

Rakousko-uherské úřady zatýkaly „za zločin velezrady“ významné Srby a chorvatskou inteligenci projihoslovanské orientace. Počátkem srpna 1914 zakázaly činnost všem společnostem se srbským atributem, stejně tak chorvatským sokolským organizacím, kromě chorvatské Strany práva, s odůvodněním, že „do nich pronikl srbofilský proud“.23

V jižním Banátu 26. července 1914 rakousko-uherské úřady zatkly na sto padesát až dvě stě osob. Na území jižního Uherska vojenské orgány zatkly Jašu Tomiše a několik stovek Srbů. Zakázány byly všechny srbské spolky, stejně jako srbský tisk Zastava, Branik a Srpstvo. V Somboru byli zastřeleni Samko Radosavljević a Nikola Kovačić.24 V létě 1914 z Velkého Bečkereku (dnes Zrenjanin) internovaly vojenské orgány dvacet dva srbských intelektuálů do věznice Csillag v Segedínu.25 Oskar Rajter, hejtman města Veliký Bečkerek, oznámil 29. července 1914, že byly „v poslední době zatčeny nedůvěryhodné civilní osoby, které slouží jako pojistka proti ostatním nespolehlivým elementům téže národnosti“.26 V místě Bela Crkva orgány zatkly dvacet čtyři významných Srbů, které odvedly na místní velitelství brigády a odtud do městské věznice. Nakonec byli internováni do rumunského Aradu a maďarského Segedínu a Vacova.27 Dne 28. srpna 1914 zaslalo velitelství petrovaradínské pevnosti náčelníkovi policie v Novém Sadu nařízení, aby se „u každého obchodníka, který je podezřelý z prodeje předmětů s etiketou srbského národního původu, provedla domovní prohlídka a podezřelé předměty byly zkonfiskovány“.28 Dvacet významných Srbů ze Sremských Karlovic zatkly vojenské orgány v předvečer mobilizace a uvěznily je v Petrovaradínu. Ve městě Irig bylo zatčeno deset významných Srbů, kteří strávili v Petrovaradínu šest týdnů jako zajatci a odtud byli deportováni do Aradu. Ve vesnici Kovilj u Nového Sadu zatkli 13. srpna 1914 šest Srbů, kteří strávili ve věznici v Novém Sadu několik měsíců.29 Čtyřicet Srbů z Indjije bylo zatčeno během noci z 27. na 28. července 1914.30 V Baranje, daleko od přední linie, četníci vtrhali do domů, při domovních prohlídkách hledali zbraně, srbské knihy a noviny.31 V poselství farnímu duchovenstvu Budínské eparchie z 27. července 1914 episkop Georgije v atmosféře strachu a pronásledování vyzval duchovenstvo své eparchie: „Usilovat o to, aby vlastizrádným činům, pokud by se nedej Bože přihodily, zabránili a učinili je neškodnými. Pamatujte, že takové činy mohou na dlouhou dobu podkopat důvěru plnou shovívavosti, které se naše církev, duchovenstvo a věřící těší u naší vlády.“32 Ve Sremských Karlovicích, za frontou se Srbskem, se 16. srpna 1914 v katedrále konalo „slavnostní požehnání vítězství slavných zbraní našeho chrabrého vojska“, o této události informovalo vedení města kotarský soud ve Sremských Karlovicích s prosbou, aby se „církevního požehnání zúčastnilo“.33

Transporty politicky nespolehlivých do vězeňské pevnosti Aradu započaly 15. srpna 1914. První transport byl vypraven z Dalmácie, ovšem v aradské pevnosti bylo nejvíce internovaných Srbů z Bosny a Hercegoviny. V prvním transportu bylo 360 osob. Když počet internovaných v Aradu dosáhl 5 500 osob, byli umisťováni do podzemních prostor pevnosti. Kosily je různé nemoci, nejvíc tyfus, mrtví byli pochováváni do hromadných hrobů. Zdraví jedinci byli využíváni pro těžké práce mimo tábor. V táboře byli neustále vystavováni násilí a zneužívání hlídačů. Teprve na intervenci aradského poslance maďarského parlamentu Rumuna Stefana Čiča navštívila pevnost 20. března 1915 vojenská komise, aby zhodnotila situaci v táboře. V aradské pevnosti v letech 1914–1915 zemřelo na 2 200 internovaných, dalších 1 900 internovaných bylo od října 1915 mobilizováno do rakousko-uherské armády, 1 030 osob bylo propuštěno a 450 osob bylo převedeno do internačního tábora Nežider.34

K zvlášť brutální masové represi srbského obyvatelstva docházelo na územích, kde probíhaly boje mezi rakousko-uherskou, srbskou a černohorskou armádou na podzim roku 1914, přesněji ve východní Bosně, východní Hercegovině a Sremu, kde se dočasně soustředily srbské a černohorské jednotky. Zabíjení srbského obyvatelstva z vůle vojska a „šuckorů“ probíhalo v místech jako Rudo, Prača, Pale, v okolí Srebrenice a Bratunce, ve Foči, v okolí Rogatice, Vlasenice, v Trebinji i okolí Gacka.35 Před rakousko-uherskými jednotkami, střílením, smrtí pověšením a příkrými vojenskými soudy utíkalo srbské obyvatelstvo z východní Bosny a východní Hercegoviny do Srbska a Černé Hory. Podle hlášení generála Aračiće ze srbské Užické armádní skupiny, která pronikla do východní Bosny 14. října 1914, jen z území od Vlasenice po Sarajevo „přeběhlo na naši stranu na 50 000 lidí, které jsme nasměrovali na Priboj“.36 Po okupaci Srbska na podzim 1915 bylo obyvatelstvo, které přeběhlo do Srbska o rok dříve, internováno v dobojském táboře, kde probíhala surová vyšetřování ze strany vězeňské správy. Od 27. prosince 1915 do 5. července 1917 prošlo dobojským táborem 16 673 osob mužského pohlaví, 16 996 osob ženského pohlaví z Bosny a Hercegoviny, 9 172 srbských vojáků a občanů, 2 950 černohorských vojáků a občanů, z nichž do 1. května 1917 zemřelo 1 901 osob. Od února 1916 část internovaných v Doboji propustily rakousko-uherské úřady domů, část odeslaly do jiných táborů, nejvíce do Šoproně v Maďarsku.37 Po vstupu srbských vojsk do Sremu v září 1914 trestná výprava rakousko-uherské armády zabila na 300 Srbů z Dolního Sremu, 27 vesnic podél srbské hranice bylo zcela vylidněno a obyvatelstvo internováno do Chorvatska, odkud se vrátilo v roce 1916.38 Kvůli přípravám uvítání srbské armády v září roku 1914 v Borči, v oblasti Banátu, zatkly rakousko-uherské úřady 53 mužů a 25 žen a stanný soud v Pančevu odsoudil 10 osob na smrt a 19 osob k patnácti až dvaceti rokům nucených prací.39

„Bez ohledu na to, jak mnoho se strachujeme o naše vojáky na bojišti i o jejich nejbližší, kteří zůstali opuštěni doma, naše srdce a duši posiluje to, co cítíme, a víme, že všichni jsme jednotní v lásce a všichni bez ohledu na veliké oběti přijímáme dobrovolně podíl na velikém díle vlasti naší, Uherska. Pomozte na každém kroku úřadům v jejich těžké práci především svou až dosud osvědčeně prokazovanou úctou a věrným dodržováním zákonů, svou každodenní neochvějnou oddaností vůči našemu nejmilostivějšímu králi země a panovníku Františku Josefu I., jakož i nezpochybnitelnou věrností matce a domovině naší, Uhersku,“ napsal ve svém poselství před Vánocemi roku 1915 v Budapešti,40 daleko od fronty se Srbskem a Černou Horou,  budínský episkop Georgije.41 Srbský episkop se vyrovnával se skutečností, že se srbský národ v Rakousko-Uhersku hromadně ocitl v těžké historické situaci, v níž byla jeho biologická, materiální, duchovní i kulturní existence zpochybněna označením „vlastizrádce“, kolektivním vyloučením a represí, která byla proti němu vedena v jeho vlastní zemi, v níž žil. Proto bylo vánoční poselství budínského episkopa Georgije z roku 1915 snahou ochránit srbský národ před přetěžkým historickým břemenem kolektivního vyobcování uvnitř vlastní domoviny a zároveň snahou udržet dlouhotrvající setrvalý stav, který byl přerušen ničivými otřesy světové války, v níž se srbský národ jako celek ocitl v centru světových událostí.

Bojiště haličské fronty, na které bojovaly tisíce jihoslovanských občanů Podunajské monarchie (sbírka autora).

KAPITULACE

Srbové z Rakousko-Uherska, branci, podléhali na začátku války povinnosti mobilizace stejně jako ostatní poddaní Rakousko-Uherska. Společně s příslušníky jiných národností doplňovali ve větší či menší míře pluk 6. novosadský, 23. somborský, 29. bečkerecký, 46. segedínský, 52. pečský, 61. temešvárský, 70. petrovaradinský, 86. subotický, 22. sinajský, 78. osijecký a 96. karlovacký. Podle údajů z roku 1914 Srbové v 29. bečkereckém pluku tvořili 44 % a v novinovém článku  německých novin Velký Bečkerek z 2. května 1914 byla použita pro označení vojáků tohoto pluku přezdívka „chlapíci“.42

V Bosně a Hercegovině před začátkem války existovaly čtyři bosensko-hercegovské pluky, v nichž bylo zastoupení podle náboženského vyznání (40 % pravoslavných, 32 % muslimského vyznání a 25 % katolíků). V červenci 1914 tvořilo bosensko-hercegovské pluky 10 298 vojáků, ale po sarajevském atentátu, v souladu s pozicí všech Srbů v Rakousko-Uhersku jako „vlastizrádců“ a následnou protisrbskou represí v létě 1914, která byla nejsilnější vůči Srbům v Bosně a Hercegovině, zůstali od srpna 1914 v bosensko-hercegovských plucích jen muslimští a katoličtí vojáci, zatímco většina Srbů byla odvedena do pracovních oddílů, jelikož „jejich spolehlivost nebylo možno zaručit“.43 Jako takoví byli nevyzbrojeni, pracovali na budování opevnění a kasáren, opravách ulic a cest. Koncem roku 1914 počet vojáků pracovních oddílů bosensko-hercegovských pluků činil 12 600, z nichž převážnou část tvořili Srbové. Počátkem roku 1915 byli přemístěni do Maďarska a zde rozdělováni podle vojenských potřeb.44 V Komárnu od listopadu 1914 na 600 branců z oblastí Gacka a Bileći těžilo písek z Dunaje. V Györu, kde se nacházel 4. bosensko-hercegovský pluk, byli Srbové od ostatních vojáků odděleni, odebrali jim zbraně a poslali do Vídně na práci.45 Podíl vojáků srbské národnosti ve válečných útvarech rakousko-uherského vojska se vzhledem k nedůvěře vojenských orgánů snižoval i v jiných plucích. Ve 29. bečkereckém pluku se procento vojáků srbské národnosti během války snížilo ze 44 % na 29 %.46

Příslušníci temešvárského 61. pěšího pluku rakousko-uherské armády. Mezi vojáky sedí ve druhé řadě devátý zleva také poddůstojník Milan Keljački, pozdější dobrovolník 1. srbské dobrovolnické divize a účastník ruské říjnové revoluce (sbírka autora).

Rakousko-uherské vojenské úřady v roce 1914 nařídily stálý dozor nad srbským lidem ve vojenských jednotkách a „potlačování srbské propagandy“. Za porušení vojenské disciplíny byl dotyčný předveden před stanný soud a rodinní příslušníci, jejichž člen zběhl k nepříteli, byli vystaveni soudnímu pronásledování.47 Mobilizovaným Srbům z Bosny a Hercegoviny byli uvnitř jednotek přiděleni vojáci, kteří sledovali jejich chování během transportu na frontu nebo během boje.48 Internovaní Srbové z tábora Arad byli od počátku října 1915 mobilizováni do armády^49 a rozmístěni pod zvláštním dozorem velitelského štábu do různých rakousko-uherských jednotek.50 Rakousko-uherské vrchní velitelství nedůvěřovalo záložním bosensko-hercegovským pracovním oddílům, neboť „nedávné události záložních pluků ukazují na široce rozšířenou nepřátelskou propagandu vůči monarchii“.51 Nedůvěru vůči Srbům, svým vlastním občanům, vyjadřovaly rakousko-uherské vojenské orgány v každém segmentu své činnosti. Tak například z velitelství pevnosti Petrovaradín byl Radě města Nového Sadu a místostarostovi Somboru 17. října 1914 zaslán dopis, v němž požadovali 200 řemeslníků, „mezi nimiž nesmí být Srbové“.52

Během válečných operací na východní frontě proti ruské armádě v Haliči, kde docházelo k neustálému posunu frontové linie, Srbové – rakousko-uherští vojáci – dezertovali na ruskou stranu, nebo byli zajati během útoku či protiútoku ruské armády, což bylo častější. Byli tzv. snadní zajatci, protože neměli motivaci bojovat proti ruské armádě tím spíš, že byl srbský národ v Rakousko-Uhersku a zvlášť jeho část v Bosně a Hercegovině a ve Sremu v roce 1914 vystaven konstantní represi vojenských a policejních orgánů. Pracovní oddíly sestavené ze Srbů z Bosny a Hercegoviny byly přetvořeny na záložní prapory, ale už od listopadu 1914 byly zaznamenávány případy přeběhlictví na ruskou stranu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zapomenutý boj.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.