Copyright © 2015 by Two of a Kind, Inc.

Published by arrangement with William Morrow,

an imprint of HarperCollins Publishers.

All rights reserved.

Translation © Soňa Tobiášová, 2020

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu PERFECT TOUCH

vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers

přeložila Soňa Tobiášová

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2020

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-279-9

1

Dveře hotelového pokoje zely dokořán.

Přece jsem zamkla, pomyslela si Sara. Anebo ne?

Strčila do dveří velkou kabelou a ztuhla. Všechno bylo zpřeházené – kufr vysypaný, její šaty rozházené po sešlapaném koberci, kosmetika, prádlo, sportovní úbor – všechno v jednom chumlu. Ve vzduchu ucítila vůni rozlitého levandulového šamponu.

Vždyť jsem byla pryč sotva pět minut…

Káva v kelímku, co si přinesla, ji náhle pálila v ledové dlani.

Někdo se mi hrabal v osobních věcech! Vzrušoval se snad prádlem cizí ženské?

Není ještě někde tady?

Kopla do dveří, až se rozlétly a bouchly o zarážku. Za nimi nikdo stát nemohl. Pokoj byl také prázdný, v otevřené skříni se nedalo schovat. Nakoukla do koupelny: sprcha, umyvadlo, záchod a šmouha na zrcadle, kde před pár minutami setřela sraženou páru.

Ne, ten, kdo to provedl, je pryč.

Jen nepořádek zůstal.

Ten ale musí počkat. A pak si všimla: Vzali mi počítač! Zálohu mám sice na cloudu, ale krucinál, to ne!

Ze zdi trčel jen kabel, přehozený přes židli, kde předtím nechala kabát. I ten zmizel spolu s laptopem.

Kolik je asi tady v Jacksonu ve Wyomingu vetešnictví? A proč by někdo kradl i dámský kabát? Holek vysokých jako já, co nosí velikost třicet šest, zase tolik není.

Sara odložila kávu a v bezedné kabele vyhrabala třesoucí se rukou tužku. S její pomocí pak odhrnovala věci rozházené po zemi, až ke zpola zakrytému kufru. Jeho vnitřní kapsy zůstaly zapnuté.

Nevšimli si pouzdra se šperky. Jenže já bych stokrát radši přišla o ně než o ten počítač. Kdyby se mě někdo teda ptal na názor…

Pohlédla na hodinky a uvědomila si, že má zpoždění. Už za chvíli měl u místního soudu další cizí člověk rozhodovat o její kariéře. Přidušeně zaklela a spěchala na recepci.

„Jsem z pokoje 101,“ oznámila ženě za přepážkou. „Někdo mě vykradl. Zmizel laptop a kabát. Zavolejte šerifa, nebo kdo se tady o to stará, a řekněte, že mě najde u soudu.“

Nechala recepční, která za jejími zády cosi zmateně blekotala, stát a vyšla z hotelu na ulici. V Jacksonu už mělo začít jaro, ale Sara po deseti krocích ztráty kabátu těžce litovala.

Navíc si v pokoji zapomněla kávu.

Choulila se proti větru, který foukal do ulice sníh přímo z vrcholků Skalistých hor. Chlad byl o to výraznější, že na nebi zářilo ostré slunce.

Cestou zavadila okem o bělavý oblouk brány do jednoho menšího parku. Nejdřív ji napadlo, jestli není sestaven z kostí dobytka, jak to viděla jednou v dětství. Tenhle oblouk byl ale z paroží, elegantnější, s ostrými výčnělky, a působil jako symbol opakujících se životních cyklů spíš než jako upomínka konečnosti.

Paroží – neustále shazované a nabývané, ne jako známka života a smrti, pouze jiného druhu existence. Asi jako Custerovy obrazy, napadlo Saru, přízračně krásná upomínka toho, že divočina – či divokost – nikdy není příliš daleko.

Zachvěla se a spěchala dál.

Co tu vlastně hledám? Proč nejsem v San Francisku a s horkou kávou z Murray Cafe nešlapu do kopce ke kanceláři firmy Perfect Touch?

Asi proto, že by pak můj tajemný muž navždy zůstal jen hlasem v telefonu.

No a co? ozvalo se její rozumnější já. Chlap je přece to poslední, co potřebuju.

Sara si ráda žila podle svého a rozhodovala se jen sama za sebe podle situace. Jako jediná holka ze sedmi dětí měla navíc děcek, jejich plínek a domácích prací po krk.

Ledový vítr ji kousal do nohou v těsných černých kalhotách a pod červený svetr nemohl zalézt jen díky koženému opasku. Nic z toho ji ale příliš neohřálo.

Zatracený zloděj!

Pak si ale uvědomila, že se mohla mít i mnohem hůř. Třeba být zpátky doma na farmě a rozvážet, jako když byla vzpurná puberťačka, krmení kravám ve vlhkém, špinavém chlévě.

Aspoň už nemám děravé boty a kravské lívance se do nich nedostanou.

Náhle jí v kapse kalhot zazvonil mobil.

Jestli je to šerif, může počkat.

Jakmile jí ta myšlenka prolétla hlavou, přece jen zaváhala. Třeba volá Jay Vermilion, vlastník několika desítek zajímavých obrazů, co mohly skvěle nastartovat její kariéru. Obrazy s takovým potenciálem, že byly po víc než deset let předmětem sporu o rozvodové vyrovnání.

Možná je mezi nimi i ona pověstná Múza, napadlo Saru, jediný portrét, který kdy Custer namaloval.

To by totiž vysvětlovalo, proč se soudní bitva vlekla ještě i po smrti původního majitele obrazů J. D. Vermiliona. J.D. zemřel před několika měsíci a jeho mnohem mladší bývalá žena Liza ihned zažalovala správce jeho majetku a domáhala se přístupu ke sbírce umění, s níž J.D. začal ještě v době, kdy byla děcko. Doslova poštvala svoje právníky na hlavního dědice po bývalém muži, tedy na jeho syna Jaye.

Sara se pousmála a běžela dál. Tuhle Lizu Neumannovou, kdysi Vermilionovou, jsem sice ještě nepotkala, ale kapitán Jay Vermilion, správce devíti desetin otcova majetku, podle všeho svoji nenechavou ex-macechu k žádnému dosud neobjevenému dílu Armstronga „Custera“ Harrise jen tak nepustí.

Tenhle armádní veterán, který zdědil i rodinný ranč, se už v telefonu jevil jako neústupný a odhodlaný.

Jenže ani jeho jsi ještě nepoznala osobně, připomněla si Sara a konečně vylovila z kapsy telefon. Uviděla, že hovor už spadl do schránky, a tak mobil schovala v dlani a pokrčila rameny. Nešlo o místní číslo, tudíž to šerif být nemohl.

Ale ani Jay, kruci.

Snaž se na kapitána myslet jako na kteréhokoli jiného klienta, co žádá radu ohledně výtvarného umění, napomenula se.

Nemožné.

Jay Vermilion byl sice potenciální klient, ale taky muž, s nímž za posledních pár měsíců prodebatovala několik nocí. Nejdřív šlo opravdu jen o obchod, ale konverzace se postupně vyvinula… jinak.

Nechápu, jak jsem mohla mluvit o osobních věcech a o svých snech s docela cizím člověkem. Nebo proč mi on stejně tak vyprávěl o svém ranči, o tom, jak se mu tam vede, nebo o ženě, již by rád jednou potkal a založil s ní další generaci Vermilionů.

Máme tak rozdílné životy a cíle, a přece si pořád máme o čem povídat.

Telefon se ozval znovu, a tak ho zvedla. Viděla, že je to její obchodní partner. Dalších pět minut nechala Pipera Embryho klábosit, aby zapomněla nejen na chlad, ale také na hluboký mužský hlas, co jí nedával spát.

„Koupil jsi snad nějaké nové gobelíny?“ zeptala se.

„Pár mi jich padlo do oka, abych řekl pravdu, a musel jsem se podívat, jestli na to vůbec máme dost na účtu.“

„Jak to vypadá s komisním prodejem?“

„Dělám na tom,“ odpověděl Piper. „Cos mi to poslala za zprávu o Wyomingu?“

„Že jsem uzavřela smlouvu s Chenovými a že vyrážím do Jacksonu.“

„Myslel jsem, že už tě unavuje lítání z místa na místo.“

„Taky že jo.“

„Takže pořád věříš, že se dostaneš ke Custerovým obrazům? Nebo snad jde o podmanivý hlas pana Vermiliona?“

„Počkej a uvidíš,“ nedala se jeho škádlením vyvést z míry. „Ty obrazy otevřou srdce i peněženku nejmíň pěti mým zazobaným klientům, a s mým věčným cestováním bude aspoň na čas amen.“ Ledový vítr se do ní prudce opřel a rozvířil jí černé vlasy kolem hlavy.

„Co je to za zvuk?“ podivil se Piper.

„Místní jarní vichr. Tady žádné okvětní plátky vzduchem nelítají.“

Sara se krátce rozhlédla, kde by se schovala. Uviděla jen další obloukovitý vstup do parku, ale raději se držela na slunci.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Piper. „Zníš nějak přiškrceně.“

„Ty jsi ale bystrý kluk. No víš, právě mi někdo vykradl hotelový pokoj. Přišla jsem o laptop a kabát. Ale nějakého feťáka teď řešit nemůžu, nic víc se nestalo a za pár minut by měla soudkyně konečně vynést verdikt ohledně Vermilionova dědictví.“

Nastalo krátké ticho. „Nemám za tebou přijet?“ nabídl se opatrně Piper.

Sara spěchala k budově soudu. „Není třeba. Tohle jistě zvládnu sama.“

„Jak jinak. A co ten Jay, majitel úžasného hlasu? Vypadá stejně dobře jako mluví?“

„Ještě jsem ho neviděla.“ Sara se rozhlédla a přeběhla ulici na červenou.

„No, třeba by tě dokázal trochu zahřát on?“

„Jestli se dostanu k těm obrazům, bude mi myslím horko až až. A tobě asi taky. Naše dvojčata z Newcastle už nedočkavě poskakují při představě, že by si mohla koupit obraz z filmu The Edge of Never.“

„Cože?“

„To je jeden romantický doják, kde se mladý pár nedokáže milovat, ale ani rozejít.“

„Aha. No, když tohle člověk sám neumí, žádný film ho to asi nenaučí.“

Sara se zasmála. „Já vím, ale na Sundance to byl trhák a naše dvojčata to viděla a hned se začala nenápadně paktovat s režisérem. Možná film nakonec zaboduje i v Cannes.“

„A mírně proslulý umělec Custer s tím má společného co?“

„Jeho obraz Jaro ve Wyomingu se v tom filmu neustále objevuje, nejvíc v srdceryvné scéně, kde…“

„Ušetři mě detailů, prosím,“ přerušil ji Piper. „Na filmy Merchant-Ivory jsem nějak tupej.“

„Jenže právě kvůli tomu filmu vyletí cena Custerových obrazů nahoru, jakmile se dostanou na trh.“

„A co velké aukční domy?“

„Vermilionův fond pravděpodobně vlastní většinu obrazů, které Custer kdy namaloval, a skoro všechny, co se ještě nedostaly na trh,“ vysvětlovala Sara. „Možná bychom se mohli vyhnout velkým veřejným aukcím, pokud bychom je směli zastupovat. Takže žádná ubohá procenta z prodeje. Mluvím o přímém prodeji…“

„Tak jen do toho. My se tady zatím s Lou o všechno postaráme. Ona už stejně nemá co na práci.“

„Jak to? S Najafim se nijak nedohodli?“

„Lou dělá, co může, ale na Najafiho by ani svatý neměl trpělivost,“ vzdychl Piper. „Jak dlouho se tam teda zdržíš?“

„Jestli Jay Vermilion dneska o obrazy přijde, jsem zítra zpátky.“

„V tom případě ti, děvče, přeju dlouhý pobyt ve Wyomingu.“

„Za dva týdny bys mě prosil, abych se vrátila.“

„Pokud jde o prachy, tak ne. Drž se, a nějaký nám sežeň.“

„Ty taky,“ ukončila hovor.

Pak s úsměvem schovala telefon a spěchala vstříc své budoucnosti. Cestou sama sobě v kapsách držela palce.

2

Jay Vermilion, usazený ve dřevem obložené soudní síni, se pokusil trochu protáhnout v ramenou, kde ho vypůjčené kožené sako nepříjemně stahovalo.

Nemohl uvěřit, že mu oblečení po otci může být malé, ale bylo to tak.

Henry Pederson se k němu ihned naklonil. „Přestaň se ošívat. Zapomněls, co J.D. vždycky říkal? Nikdy nedávej najevo strach.“

Jejich zástupce, usazený vedle Henryho, se jen nenápadně pousmál a něco si ještě v rychlosti poznamenával.

Jay vrhl na starého správce ranče postranní pohled. „O strachu a nehybnosti vím svoje, z místa, které si ani neumíš představit.“

„No jo, když ses přihlásil na misi do ,Bordelistánu‘, myslel jsem, že už se na ranč nikdy nevrátíš.“

„To já taky. Jenže nereálný politiky a skutečných kulek má člověk brzo plný zuby.“

„Což je dobře, protože Liza mezitím ranč málem zruinovala,“ reagoval Henry a málem si odplivl. Včas si ale uvědomil, kde je, a raději polkl naprázdno. „Doufám, že nás soudce nedorazí.“

„Přežijeme i bez těch obrazů.“

„Myslel jsem, že se chceš potkat se Sarou Medinovou,“ zamumlal Henry pod vousy. „Říkals, že má slušnou vyřídilku a mohla by pomoct.“

Jay potlačil hřejivý pocit při zvuku toho jména, ale usmát se nestyděl. „To je pravda. A taky má spoustu energie a rozvahy. Jestli nám obrazy zůstanou, budeme jí dost zavázáni.“

„Zatracenej umělec. Na ranči s ním byly leda trable a uklidnilo se to, až když zmizel.“

Jeho obrazy by nám teď ale vytáhly trn z paty, pomyslel si Jay. Konečně bych nechal opravit všechno, co se za léta chátrání změnilo v neřešitelně drahý problém.

Nahlas to ale neřekl. Henry, hubený čtyřiasedmdesátiletý rančer, dělal, co bylo v jeho silách, aby ranč udržel nad vodou, zatímco Jay byl pryč a jeho otec J.D. churavěl a pomalu odcházel.

Jay pohlédl na hodinky a opřel se v lavici. „Ať to soudce rozhodne, jak chce, stejně musíme zpevnit pletivo na jižní pastvině, dodat dobytku liz, vyčistit zavlažovací kanály a přesunou krávy tam, kde je tráva zelenější. S tím se nedá hnout. Všechno ostatní jsou jen vzdušný zámky.“

Henry si promnul přerostlý, prošedivělý knír a pokýval hlavou. „Táta tě dobře učil.“

„Nejspíš jo, když jsem pořád naživu.“

Předák se pousmál. „Ale neodpustíš mu nic, ty paličáku.“

„Myslím, že k sobě s Lizou Neumannovou pasovali.“

Henry místo odpovědi cosi zavrčel, protože si o druhé ženě Jayova otce myslel svoje a netajil se tím.

Jay chvíli sledoval vteřinovou ručičku na hodinách v sále a uvažoval, co všechno mohl za tu dobu na ranči udělat. Měl chuť sebrat sváteční klobouk, co ležel na stole před ním, vypadnout odsud a vrátit se k práci. Večer by si pak jako vždy se Sarou zavolali a chvíli si povídali. Pověděl by jí, jak probíhalo slyšení, jaký byl verdikt, a ona zas jemu něco o své nóbl práci a náročných klientech, kterým shání nějaké to předražené umění.

Zlaté krávy, pomyslel si pokaždé.

Zadíval se na druhou stranu sálu k lavici žalující strany. Párek Liziných advokátů se tvářil jako párek sov na lovu. Jay věděl, jak dobře jsou placeni, protože jako správce Vermilionova odkazu musel celých šest let podepisovat jejich účty.

A nejen za ně, i za celý Lizin nákladný život, pomyslel si unaveně. Dáma utrácela a ranč všechno platil.

Jaye už snad posté napadlo, jestli se jeho otci aspoň trochu vyplatil sex s touhle potvorou, ve srovnání s tím, jak vyjebala s ostatními.

Dveře do sálu se otevřely a klaply, až to poloprázdným sálem rezonovalo. Objevila se právě Liza Neumannová, dříve Vermilionová, a nakráčela dovnitř na deseticentimetrových podpatcích, díky nimž působila jako středně vysoká žena. Nazrzlé vlasy měla obarvené platinově, což jí spolu s brilianty od otce na rukou a uších dodávalo dojem ledové královny. Šperky, na rozdíl od obrazů, nebyly jako osobní dar předmětem soudního sporu.

„Madam,“ pozdravil Jay, když prošla kolem, a nadzvedl se.

Henry se nepohnul.

Liza se zastavila, a než se posadila, ohlédla se na Jaye. „Díky,“ pronesla zastřeným hlasem. „J. D. sice hodně věcí podělal, ale tebe aspoň naučil, co je zdvořilost.“

Henry se díval, jak se Liza usazuje v židli. „Kéž by tady teď byl.“

„I kdyby ještě žil, stejně by už nevnímal,“ odpověděl Jay a znovu se pokusil protáhnout si ramena. „Někdy už byl celé dny mimo. Zíral před sebe a nevěděl o světě.“

„Hroznej konec pro silnýho chlapa.“ Henry smutně potřásl šedivou hlavou. „Kdybych měl takhle dopadnout, prostě mě zastřel a hoď medvědům.“

Dveře znovu klaply. Jay se ani nemusel ohlížet, protože rychlé kroky výrazně mladšího nevlastního bratra poznal už podle zvuku.

„Ten kluk jednou přijde pozdě i na vlastní pohřeb,“ zamručel Henry. „Z J.D. nemá nic. Maminčin hošánek skrz naskrz.“

„Otec přece ani nedostal šanci ho vychovávat.“ A já jsem odešel do West Pointu dlouho předtím, než se Barton začal holit.

Co se stalo, stalo se. Teď s tím všichni musíme nějak žít.

Barton se zastavil v uličce, která dělila stranu žalující od žalované. Jemnou, bledou tvář měl uzardělou, jako by celou cestu k soudu běžel. Svlékl si černý kabát, pod nímž měl lehký krémový oblek. Stále působil dojmem bohatého mladého muže z východního pobřeží, přesněji z New Yorku a Miami, kde se teď pokoušel dokončit nějaký stavební projekt.

Jay aspoň něco takového slyšel.

Na řeči sice většinou nedal, teď ale na vlastní oči viděl, že bratra něco trápí. I přes zarudlost z námahy se jeho tvář zdála bledší než jindy a hrbil se, jako by nesl nějaký náklad. Jeho zrzavé vlasy nezkrotil ani dokonalý módní sestřih. Ve čtyřiadvaceti letech jako by se mu v bleděmodrých očích trvale usadila podivná úzkost.

Když těma očima zalétl k jejich lavici, Jay nohou postrčil židli vedle sebe, aby naznačil, že je na jejich straně vítán.

Barton se ohlédl na matku a ta v odpověď jen povytáhla obočí. S omluvným výrazem tedy zamířil k Lize. Vzal za židli vedle ní, ale zjistil, že je příliš těžká, a musel tak zjevně vynaložit víc úsilí, aby ji odtáhl a mohl se posadit.

Ani se na něj přitom nepodívala.

Jay zavrtěl hlavou. Ta ženská je někdy vážně jako kus ledu. A jejich otec zas mohl Bartonovi dělat spíš dědečka. V jakém podivném prostředí musel vyrůstat…

Za peníze sice obstaráte dost věcí, ale šťastné dětství mezi ně nepatří.

„Vzdej to,“ ozval se Henry. „Ten kluk ví, odkud mu to sype.“

„Kdyby to opravdu věděl, půjde si sednout ke mně. Pořád se snažím mu dávat šanci, naučit ho třeba něco z rančerství.“

„Nemůžeš mu nabízet, o co nestojí.“

Jay neprotestoval. „Barton se chová přesně jako já v jeho věku. Taky jsem chtěl být od ranče co nejdál.“

Henry si mozolnatými prsty pohrával s okrajem klobouku na stole. Už už si ho bezděčně vrátil na hlavu, ale pak si vzpomněl na dobré vychování. „A dosáhl jsi svého.“

„To jo.“ Jay rychle zahnal vzpomínku na místo, kterému přeživší vojáci začali přezdívat Masomlejnek. „Právníci jsou sice civilizovanější než kulky, ale usoudit se k smrti jde nejspíš taky. Jsem rád, že nám Sara – teda Medinová – pomohla vznést nárok na ty obrazy. Bez ní bychom byli v háji. Taky bez tebe, kdybys ty staré smlouvy nenašel.“

„Tolik hrabání v zaprášených bednách, když ti venku stojí práce…“

„J.D. si to taky tak přál.“

Henry si povzdechl. „No jo, ty obrazy si chtěl vážně nechat. Kdo ví proč? Nejspíš byl prostě jen umanutý.“

„To bylo poslední, o co mě požádal. Jestli dokážu zařídit, aby je Liza nedostala, mám to udělat,“ reagoval Jay.

Musel ten slib opakovat každý večer, aby otec vůbec dokázal v klidu usnout. Jen takto podivně se nechal uchlácholit, jako by snad měl bolest rád.

Což by vysvětlovalo, proč si přivedl Lizu.

„Každý máme rád jiný věci,“ ozval se Henry, jako by mu četl myšlenky. „V tomhle J. D. moc rozumný nebyl.“

Jay sykavě vydechl. „Nejsem si jistý, jestli se ti dva vůbec měli rádi. Co se pamatuju, jen se hádali. Hlavně o ty obrazy. Komu připadne syn, vyřešili hned, ale obrazy ne. Jakmile jsem byl dost starý, vypadl jsem, ale Barton musel zůstat s rodiči, které příliš zaměstnávaly jejich spory, aby měli čas i na něj.“

„Nelam si tím hlavu,“ ucedil Henry. „Barty se přece může přidat k vítězné straně, ať to bude kdokoli.“

Jay se zadíval na nevlastního bratra. Bylo mu jasné, že farma nebude nikdy jeho domovem. Jay byl ale ten, kdo se musel postarat, aby nezkrachovala. Už kvůli sobě a lidem, co tam pracovali.

Za sedm let dostane Barton podíl na ranči, nebo ho prostě vyplatím. Pokud mi ovšem zbydou peníze.

V sále to zašumělo, když oznámili příchod soudkyně Flinkové. Všichni povstali, zatímco prošla bočními dveřmi a usadila se ve své lavici. Když se opět usadili, klepla kladívkem a začala předčítat hlavní body dlouhého soudního procesu.

Ještě že mě armáda naučila trpělivosti, pomyslel si Jay, když opět poslouchal výčet jednání, který znal nazpaměť.

3

Zvuk Sařiných kroků na chodbě náhle utichl, jak se překvapeně zarazila poblíž dveří do síně číslo tři, kde měl být oznámen konečný verdikt v případu Vermilionova dědictví. Udiveně zírala na shluk lidí, kteří tam netrpělivě postávali. Podle všeho se navzájem znali, protože si ve dvojicích či trojicích povídali.

Že by známí a přátelé jednotlivých stran? Nebo novináři a dlužníci?

Sara se zadívala na dva muže, stojící nejblíže u dveří do sálu. V jednom poznala strážného – podle nažehlené khaki uniformy pod silnou hnědou bundou, a ve druhém, dlouhém, vyzáblém člověku v bleděmodrém saku zase Guye Becka. Ani se nemusel otáčet. Byla si jistá, že má i tu svoji pověstnou fialovou kravatu.

Jak se ten nafoukaný rádobyumělec tak rychle dověděl o Custerových obrazech?

„Promiňte, pane,“ říkal právě strážný, „ale žalovaná strana si vyžádala neveřejné slyšení, aby se vyhnula problémům s médii. Musíte tu počkat s ostatními. Ustupte, prosím, uvolněte východ.“

Beck zaváhal, ale pak se šel připojit k jedné debatující skupince.

Neviděl mě, pomyslela si Sara. Naštěstí. Snad to tak i zůstane.

Vzápětí se objevil jiný muž v uniformě, na něco se strážného zeptal a pak očima přelétl lidi na chodbě. Byl statný, vysoký, s náznakem břicha pod rozepnutou bundou, které se ani nesnažil skrývat. Pronikavýma očima ve snědé tváři pod stetsonem sebevědomě pozoroval srocení.

„Promiňte,“ ozval se náhle, „je mezi vámi Sara Medinová?“

„To jsem já.“

„Šerif Cooke, madam,“ představil se a kývl na pozdrav.

„A podívejme, kdo tady má problém se zákonem,“ rozesmál se Beck.

Šerif po něm střelil pohledem. „Ještě že tu máme všímavé lidi,“ ucedil mezi zuby a obrátil se zpátky k Saře. „Tudy prosím, nezdržím vás dlouho.“

Sara byla vděčná, že je Beck neuslyší, a nechala se odvést na druhý konec dlouhé chodby.

„Pochopil jsem správně, že jste tu kvůli při o dědictví po Vermilionovi?“

Byla to jen polovina pravdy, ale Sara netušila, která polovina by ho mohla víc zajímat.

„Poskytla jsem majiteli ranče svědeckou výpověď,“ řekla a mávla rukou směrem k jednací síni. „Ale teď tu nejsem oficiálně. Chci jen zjistit, jak ten soud dopadl.“ Šerif přikývl. „Když jsem se o vašem spojení s Jayem dověděl, řekl jsem si, že se na to vloupání do motelu zaměřím trochu víc.“

Někdo tu má důležité konexe, pomyslela si Sara, to se může hodit.

„Povíte mi, co jste dopoledne dělala?“

Převyprávěla mu tedy v rychlosti, co se stalo, a zakončila otázkou: „Napadá vás, kdo to mohl udělat? Měla jsem dojem, že musel mít univerzální klíč, protože dveře nebyly nijak poškozené.“

Cooke mírně zavrtěl hlavou. „Tohle nevypadá na nic plánovaného. Možná jste jen nedovřela dveře, když jste si šla pro kafe. Vaše smůla, něčí štěstí.“

„To mi moc nepomůže.“

Šerif se pousmál. „Bohužel, ani Jacksonu se zločin nevyhýbá, i když to není velké město. V některých restauracích nenechávají venku ani lahvičky s pálivou omáčkou, aby nezmizely.“

„Vážně? Proč by se kapsáři obtěžovali s omáčkami?“

„Už jsem se poučil, že jediní skuteční kapsáři jsou děcka, co se tím baví. Všechno ostatní obyčejní zloději.“

„No, ten, co mi vlezl do pokoje, žádný přeborník nebyl, protože tam nechal pouzdro se šperky.“

„Tak to je dobrá zpráva. Špatnej zloděj se dá spíš chytit než ten, co se dobře připravil.“

Sara měla chuť zvednout oči v sloup. „Je mi jasné, že nějaký laptop a kabát jsou jen drobnosti.“

„To ano,“ přikývl, „ale i tak to sepíšeme.“ Aniž odvrátil pohled z její tváře, naučeným pohybem vytáhl telefon a palcem ho otevřel. „Popsala byste mi ty věci podrobněji?“

Nadiktovala mu tedy model a rok výroby laptopu, popsala co nejlépe svůj kabát, přestože tušila, že jen ztrácejí čas. Pak dodala: „Všechno mám ale zálohované na cloudu a před obyčejným zlodějem slušně zabezpečené.“

To šerifa zaujalo. „Měla jste snad dřív podobné problémy?“

„Ne, ale žiju v San Francisku, takže jsem z podstaty opatrnější. A dost mě štve, že budu muset shánět nový počítač a všechno znovu stahovat, protože ho nutně potřebuju jako nástroj své obživy. A v tom pokoji už nehodlám strávit další noc, což vás asi nezajímá.“

„Máte snad zamluvený jiný?“

„Ještě ne.“

„Tak to bude asi fuška,“ reagoval šerif nevzrušeně. „Dorazili Norové.“

„Kdo?“

„Norové. Letos sice s menším zpožděním, ale v podstatě zase zaberou celé město. Svarstad.“

„Svarstad?“ nechápala a měla dojem, že se náhle ocitla v jiném vesmíru.

Šerif přikývl a stále si v klidu něco psal v telefonu. „Pár generací zpátky se tady nějací usadili a od té doby za nimi pravidelně jezdí široké příbuzenstvo. Veliká rodinná sešlost. Když k tomu přidáte běžné turisty, sotva najdete volnou postel.“ Pousmál se. „A tresky nebo lososi budou taky vyprodané.“

„Žádné tresky, lososi, ani postel? Takže jsem odkázaná na ten samý motel?“

„Můžete zkusit něco mimo město, ale tam není z čeho vybírat.“

To by si musela pronajmout auto, a co když i těch bude nedostatek? Navíc musí sehnat nový laptop, koupit si kabát, najít místo na spaní, přerazit nohy Beckovi, aby přestal slídit po Custerovi, a setkat se tváří v tvář s Jayem.

Tolik práce a tak málo času.

„Kdybyste ještě něco potřebovala, zavolejte na stanici,“ dodal šerif a schoval telefon. „A pozdravujte ode mě Jaye Vermiliona.“

„On se vlastně zmínil, že vás osobně zná,“ vzpomněla si náhle Sara.

„Aby ne, chvíli jsem pracoval pro jeho tátu, a možná bych to dělal doteď, kdyby J.D. netvrdil, že na mě čeká něco lepšího. To on mi pomohl tam, kde jsem teď.“

„Vermilionovi jsou tu koukám známí,“ prohodila Sara. „Vlastní i nějaké nemovitosti v centru, pokud vím. A jejich jméno jsem zahlédla i na jednom taxíku.“

Cooke znovu přikývl a dopnul si bundu ke krku. „Nejsou to sice žádní Kennedyové, ale daří se jim. Je dobře, že se teď někdo stará i o ranč. Co J.D. onemocněl, Henry už na to sám nestačil.“

Sara něco podobného slyšela i od Jaye. „Tak díky za váš čas, šerife. Snad ty zloděje chytíte.“

Rozloučil se klepnutím do klobouku a chystal se odejít. Vtom se dveře soudní síně rozlétly a objevila se rozčilená žena, připomínající stárnoucí modelku z pánských časopisů.

Ostrá jako břitva, obalená kašmírem a diamanty, napadlo Saru.

Dlouhé platinové vlasy rámovaly vztekem zkřivenou tvář. Prohnala se kolem strážného, zlostně klapala podpatky dál chodbou a pak štěkla přes rameno: „Tak dělej, Barty, jdeme!“

Pomenší mladý muž se zrzavou kšticí, světlým oblekem a černým pláštěm přes ramena se držel za ní v uctivé vzdálenosti, jako by neměl zájem ji dohonit.

„Hmm,“ protáhl šerif, když ta žena vyšla z budovy, „zdá se, že tohle naší zlatokopce nevyšlo. Dobře jí tak.“

„Komu?“

„Lize Neumannové, dříve Vermilionové.“

4

Zbylí účastníci soudního jednání se ven trousili klidněji. Většina čekajících se vydala za Lizou Neumannovou a ti ostatní se srotili kolem dvou právníků, které teď zasypávali otázkami.

Když se zevnitř vynořil další muž, všechno v Saře jako by se postavilo do pozoru. Nebylo to jen výškou, čím tak vynikal, ale i sebevědomým a uvolněným postojem. Měl výraznou, ostře řezanou tvář, snad až příliš, aby mohl být považován za krasavce. Byla zvláštní, a přesto nesmírně přitažlivá. Pleť měl ošlehanou větrem, což značilo práci v terénu, a tmavé džíny mu obepínaly silná stehna. Černý klobouk a nablýskané kožené boty se do místního prostředí skvěle hodily.

U všech hotdogů, pomyslela si Sara, na něm snad není gram tuku navíc!

Věděla, že na něj zírá, ale nemohla si pomoct. Takhle mužný exemplář už byl zřídka k vidění i v kině.

Nejspíš bych měla z města vyrážet častěji.

No jo, na venkově jsou možná chlapi ještě cítit potem a kravincem, a mají víc děcek, než o kolik se dokážou postarat. Ne, díky, toho jsem si užila až dost.

Přesto se nemohla vynadívat na stoprocentního samce jen pár metrů před ní. Už ji zajímalo jen to, jestli umí počítat aspoň do pěti, nebo si vystačí s tím, jak vypadá.

Pak si všimla, jak se k němu plíží Guy Beck.

Ne, tohle přece nemůže být Jay Vermilion. Nebylo by fér, aby k tomu hlasu patřilo ještě i takové tělo!

Beck už nasadil zářivý úsměv, v ruce držel zlatě lemovanou navštívenku a prodíral se k tomu muži jako jedovatá liána.

Kdo by se odvážil tvrdit, že je život fér, že?

Sara udělala několik kroků vpřed a držela se Beckovi za zády, kde ji nebylo vidět. Chtěla se o Jayovi dovědět maličko víc, když už teď nebyl pouhým hlasem v telefonu. Něco dalšího, než jaký je Skunk skvělý pes, co dělá jeho kámoš Lightfoot a jak býček zvaný King Kobe řádí na pastvinách.

Když se přiblížila, všimla si, že Jay má oči barvy čiré mořské vody. Taky jemné vrásky na tvářích a kolem očí, jež vypovídaly spíš o drsných zážitcích než o vlivu počasí.

Pak Jay povytáhl výrazné obočí a zadíval se na obchodníka, co na něho mával navštívenkou.

„Zdravím, pane Vermilione, Guy Beck z aukční agentury Masterworks.“

Jay si vzal vizitku a přečetl si údaje na prolamovaném papíře. „Kapitán Vermilion, pane Becku.“

„Ach, omlouvám se,“ blekotal Beck. „Nechci dlouho zdržovat, tedy k věci. Doslechl jsem se, že se nejspíš chystáte prodat značnou část zajímavých obrazů.“

Beck používal výraznou mimiku, tvářil se chvílemi soucitně a chvílemi zdrceně, jako by plně chápal obtížnost takového obchodu, na němž by se hlavně slušně napakoval.

Jay trpělivě čekal, jako voják zvyklý na nesmyslné kecy velitelů.

Kolik podobných týpků asi teď ucítí svoji příležitost, pomyslel si odevzdaně. Není divu, že se Henry vytratil postranním vchodem a rychle se vrátil na ranč.

„Pane Becku,“ promluvil a posunul si klobouk z čela, čímž odhalil ofinu černou jako jeho klobouk, „myslím, že už jsem vaše jméno zaslechl. Jste z Hollywoodu, že?“

„To mi lichotíte. Netušil jsem, že moje reputace sahá až sem do Jackson Hole.“

„Jen do Jacksonu,“ opravil ho Jay klidně. „Jackson Hole je celé to velké údolí i s pláněmi, rámované částí Skalistých hor. Pochybuju, že by o vás losi a kamzíci někdy slyšeli.“

„Aha.“

„To nic,“ pokračoval Jay stejně mírně, ale očima Becka propichoval. „Jen vás chci ušetřit trapasu, pokud máte v plánu obchody s místními lidmi.“

Beck se krátce nadechl. „Děkuji, ale k tomu Custerovi…“

Jay se zatvářil nechápavě. „Ke komu?“

Sara se tiše uchechtla. Beck očividně nepoznal, že si z něj Jay jen utahuje.

„K obrazům pana Harrise. Armstronga ,Custera‘ Harrise,“ vysvětloval naoko trpělivě.

„Ach, tohle. Promiňte.“ Jay se pousmál. „Pro mě to byl vždycky jen Armstrong. Lidi, co ho nesnášeli, mu říkali pane Harrisi.“

„Zajímavé. Ale teď, když je správa těch obrazů ve vašich rukou, byste je nespíš chtěl prodat…“

„Myslíte správu Vermilionova dědictví.“

„Samozřejmě.“ Beck si až bolestivě žmoulal dlouhé prsty.

Jay se náhle zarazil a zvedl ukazovák. „Už jsem si vzpomněl, kdo jste.“

„Majitel aukční agentury Masterworks, no ano…“

„A dealer pracující pro Lizu Neumannovou. Ale to byste sebou měl hodit, vystřelila odsud jako raketa a má nejspíš slušný náskok.“

Sara v duchu zavýskala, když viděla, jak Beckovi došlo, že se nechal vodit za nos.

„Žádnou dohodu jsme nepodepsali,“ bránil se. „O oficiální spolupráci nejde…“

„Já jen vidím, že když prohrála spor, už vám nestojí za námahu.“

„Jsem přece obchodník. Jelikož paní Neumannová nemá s čím obchodovat, rozešli jsme se docela přirozeně.“

Jay přikývl. „Vidíte.“ Pak Beckovi pomalu strčil vizitku do náprsní kapsy za puntíkovaný kapesníček. „Obchodujete s uměním, jasně, člověk se něčím živit musí, ale já bohužel neobchoduju s lidmi, které nic jiného než prachy nezajímá. Nashle, pane Becku, a nevolejte mi. Myslím, že už jsme spolu ztratili dost času.“

Beck na moment ztuhl, ale pak se prudce otočil a odešel tak rychle, že cestou málem kohosi porazil. Jay ani kvůli křiklavému, pozornost poutajícímu oblečení toho překupníka, nepřehlédl štíhlou ženu, čekající za jeho zády.

Když si ji teď mohl lépe prohlédnout, všiml si, že je poměrně vysoká – při tanci by se nemusel sklánět a ona by nestála na špičkách. Její světlá pleť ostře kontrastovala s kaštanovými vlasy, které jí volně splývaly k ramenům, a budila dojem takové jemnosti, až ho začaly svědit konečky prstů. Upírala na něj velké hnědé oči rámované hustými řasami a v hladkém svetru a úzkých kalhotách působila žensky, neokázale i bez předsudků. Na rozdíl od Lizy z ní nevycházelo nic, co by mezi ní a okolní svět stavělo přísné zdi.

To ho zaujalo.

Škoda, že na tyhle tanečky nemám čas, pomyslel si posmutněle.

Než ale mohl odejít, přistoupila blíž a natáhla ruku. Jemný stříbrný náramek s křišťály na jejím zápěstí zacinkal jako vzdálená zvonkohra.

„Kapitáne? Jsem Sara Medinová z Perfect Touch,“ představila se.

Jay uchopil její ruku a nechal se překvapit silou jejího stisku. „Sara. Konečně mám taky tvář k vašemu hlasu. Nebo bych vám měl na veřejnosti raději říkat paní Medinová?“

„Sara mi vyhovuje.“

„Já jsem Jay, tedy pro vás,“ usmál se, „kapitána vytahuju jen na otravné lidi.“

Oplatila mu úsměv a ukázala mu tak dolíček v levé tváři. „Za Becka bych se omluvila, ale s tím, že se tu tak rychle objevil, nemám nic společného.“

„To jsem rád,“ reagoval a odváděl ji stranou.

„Děkuji, pane Vermilione,“ ozval se strážný, který se snažil zavřít dveře do sálu. „Postupně odsud ty lidi dostanu, ale vy nespěchejte.“

„Vy snad máte oči i vzadu,“ řekla Sara. „Já bych si vůbec nevšimla.“

„To bohužel nemám, snad jen líp vycvičený sluch.“

„Zajímavé.“ Uvědomila si, že stále svírá její ruku, a opatrně se odtáhla. „A gratuluju! Custerovy obrazy, tedy Harrisovy, jsou konečně vaše.“

„Dobře víte, že mu taky říkám Custer. Ten slizoun mě prostě něčím provokoval. Možná to ode mě není hezké, ale občas si na někom takovém smlsnu, abych se odreagoval.“

Teď už se Sara nezdráhala zachechtat. „Tak to jsme dva. Beck je ale dost šikovný, překvapilo mě, že jste ho tak rychle odrovnal. A taky se mi ulevilo. To je opravdu typ, který klienty jen vycucne a odhodí.“

Jay ji dál jen napjatě pozoroval, a tak pokračovala.

„Využil by co nejlépe publicitu vyvolanou soudním sporem a rychle by se snažil obrazy dostat na trh a zpeněžit, čímž by jim ale silně ubral na významu.“

„Bral by je prostě jako jiné zboží.“

Kdesi o blok dál zavyla policejní siréna, ale ihned zas utichla.

Sara se mírně zamračila. „Na trhu s uměním má všechno svoji cenu, to je jasné…“

„Jenže…?“

„Custerovo dílo má mnohem větší hodnotu. Jde o poslední krajinářskou vlnu zaměřenou na americký Západ, která doznívala už v době, kdy ty obrazy maloval. Minulost nemůžeme vrátit, ale v jeho práci na chvíli silně ožívá.“

„Možná je snazší vidět velikost díla, když jste Custera nepoznala osobně,“ dodal Jay. „Byl jsem sice dítě, ale ten chlap mi vždycky připadal jen jako zlomyslnej, namyšlenej mizera. Proto ta přezdívka Custer, po generálovi, co vedl vojsko do smrtelné pasti jen z pýchy a trucu.“

Sara se lehce zachvěla. „Hm, už z našich rozhovorů jsem pochopila, že to nebyl zvlášť dobrý člověk.“

„Lidi nemohli pochopit, proč ho otec tak dlouho živil.“

„Živil?“

„Vždyť víte: bydlení, jídlo, malířské potřeby, kapesné…“

„Tohle zatím ví jen málo lidí,“ řekla a pocítila vzrušení. „Možná, že váš otec věřil v jeho talent od začátku…“

„Možná. Anebo si o někoho jen rád otíral boty.“

„Au.“

Jay se pousmál a jeho ostrou tvář to zjemnilo. „Asi jsem vám ještě neřekl, že i J.D. byl paličatej mizera.“

„Vlastně ne. Takže se k sobě nejspíš hodili.“

„To spíš moje matka měla pro Custera slabost,“ pokračoval Jay, přitom vzal Saru za loket a vedl ji k východu. „Milovala jeho obrazy a J.D. zas miloval ji.“

A mně se líbí, jak mě jeho syn drží tou velkou tlapou za loket, pomyslela si. Naživo je mnohem zajímavější než po telefonu.

Ještě že umím být imunní.

„Jste úplně ledová,“ poznamenal, když otvíral dveře. „Nechala jste si kabát v autě?“

„Ne. Ukradli mi ho z…“

Větu nedokončila, protože k nim náhle přiběhl Barton, zabalený v černém plášti. Vypadal přepadle, vyčerpaně a jako na drátkách.

„Jayi, musím s tebou mluvit. Hned.“

Sara ucítila, jak jí Jay instinktivně stiskl paži, a pak váhavě pustil. Ihned se jí po jeho blízkosti zastesklo.

No aby ne, pomyslela si, vždyť ji aspoň trochu zahříval.

„Paní Medinová, možná mého bratra Bartona ještě neznáte…“

„Těší mě, pane Vermilione,“ reagovala.

Barton jen nedbale kývl a obrátil se zpět k Jayovi. „Musíme si promluvit.“ Pak si něco uvědomil a zamračil se na Saru. „Vy jste proti nám vypovídala. Soudkyně citovala vaše vyjádření, které ji přimělo zvrátit původní rozhodnutí.“

„Odevzdala jsem jen prohlášení, kde jsem mimo jiné potvrdila pravost kupních smluv, dokládajících, že Custer obrazy prodal J.D. Vermilionovi,“ odvětila. „Ale protože jste taky Vermilion, vypovídala jsem snad i ve váš prospěch.“

Jay se její brilantní odpovědi nenápadně pousmál. „Dáma má pravdu.“

Barton ji sjel očima od hlavy k patě, jako by stáli někde v noci před zavřeným barem. „Když jste tak chytrá, proč jste si nevzala kabát?“

Měla chuť ho drsně odpálkovat, jak se to naučila už jako malá doma ve stodole. Než ale zformulovala zdvořilejší odpověď, Jay si svlékl bundu a zabalil ji do ní.

Sara ucítila, jak hřeje, a málem nahlas vděčně zavzdychala.

„Moc děkuju.“

„Není zač.“ Jay se otočil k bratrovi. „Sara ani já za Lizinu mizernou náladu nemůžeme.“

„Jasně,“ mračil se Barton. „To já jsem teď jako mezi dvěma mlýnskými kameny. Asi nevíš, jaká je to švanda.“

„Ale vím, pamatuju si to.“ Jay trochu zjihl, protože si vzpomněl, jak toho malého zrzavého tyrana vozil kdysi po domě na zádech. „Pamatuješ, jak jsi chtěl pořád na koníčka a křičel hijó na celý dům?“

„No jo, byl jsi přece starší. Už jsem ale stačil vyrůst,“ odsekl Barton netrpělivě.

Vzdorovitě přitom špulil pusu jako jeho matka.

Škoda, že se jako dospělý nechováš, napadlo Jaye. Stále měl dojem, že bratr nedokáže převzít odpovědnost za vlastní život a žije ve stínu své matky. Sám si kolikrát říkal, že už by se o něj starat nemusel, ale jakmile se s ním začal hádat,
cítil se, jako by kopal do štěněte.

„Když už jsi teda dospělý, mohl bys pochopit, že si Liza za svůj podělaný život může sama,“ řekl co nejklidněji.

Sara by se nejraději vytratila a nechala je řešit rodinné trable o samotě, měla však na sobě stále Jayovu bundu a sotva se stihla zahřát.

„Měl jsi jí ty obrazy prostě dát,“ vyprskl Barton.

„Řídil jsem se otcovým přáním. K těm obrazům se vyjádřil docela jasně.“

„No a? Vždyť už nežije.“

„Dal jsem mu svoje slovo.“

„A není to dneska jedno? Je mrtvej!“

Sara cítila, jak Jay zaťal prsty do její paže, a tak očekávala výbuch. Promluvil ale klidně a odměřeně.

„Už je to vyřízené, Bartone. Smiř se s tím a žij si dál svůj život.“

„Život ale stojí peníze!“ vyštěkl Barton.

„Proto lidi většinou pracují. Kdybys potřeboval, na ranči je vždycky práce dost.“

Barton se zadíval do země a očividně se snažil udržet si bojovnou náladu. „Hele,“ pokračoval, když opět upřel oči na Jaye, „našel jsem chlapa, co nám ty obrazy pomůže prodat.“

„A neměl náhodou světlý oblek s fialovou kravatou?“ chtěl vědět Jay.

Barton se zatvářil zmateně. „Nevšiml jsem si…“

„Dal ti vizitku?“

„No ano.“ Bratr sáhl do kapsy. „Agentura Masterwor…“

„Jasně,“ přerušil ho Jay. „Ten byl i za mnou. Odmítl jsem ho.“

„Ale s ním by to byla tutovka. Zná lidi z Hollywoodu, uzavírá super kšefty…“

„Se mnou ne.“

Napětí narůstalo, až po chvíli Barton trhl rameny. „Jak myslíš. Když nestojíš o něj, co kdybych si prodej vzal na starost já?“

Jay se na něj upřeně zadíval. Viděl, že se neustále zmítá mezi nedbalostí a neklidem, ale zároveň cítil potřebu vyhovět klukovi, kterého kdysi vozil na ranči na hřbetě.

„To myslíš vážně?“

„Jasně. Důležité smlouvy uzavírám pořád.“

Jay tušil, že by měl hned odmítnout. Jen stará naděje, že se Barton jednou umoudří, mu to nedovolila.

„Rozmyslím si to,“ řekl nakonec.

„Zvládnu to, uvidíš,“ reagoval Barton a konečně se trochu napřímil. „Na byznys mám nos.“

„A dal byste obrazy do aukce, nebo do komise?“ zeptala se Sara docela tiše. „Do Sotheby’s nebo Christie’s? Nebo byste vybral nějakou agenturu, co se specializuje na umění amerického Západu?“

Barton překvapeně zamrkal. „Cože?“

„Jen mě zajímá, jaké máte s prodejem uměleckých děl zkušenosti. Custerovy obrazy by chtěly trochu víc péče.“

„Myslíte, že to nezvládnu? Vystudoval jsem management na Harvardu, umím v tom chodit.“

„Pak je vám jistě jasné, že obchod s uměním má svá specifika. To není jako najít investory pro nějaký start-up. Je to zčásti showbyznys, občas něco jako poker a často otravné kraviny.“

„A vy že tohle všechno ovládáte?“ podivil se Barton. „Jedinej člověk, co znal ty obrazy líp než já, je po smrti.“ Trochu zrudl a ukázal na Saru prstem. „Já mám k dispozici to, čemu se říká osobní příběh.“

„Což se může skutečně hodit, pokud se obrazy jednou prodají,“ usmála se na něj jako profík. „Sběratelé osobní spojení s autorem milují. Dodává styl majiteli, auru dílům a sílu legendě.“

„Legenda nezaplatí účty,“ namítl Barton.

„To ne, ale můžete ji využít ve svůj prospěch. Tohle je ale běh na středně dlouhou trať, jestli na tom chcete opravdu vydělat. Překupníci jako Beck nikdy nedají publiku dost času, aby výtvarné dílo dobře pochopilo.“

„A legendy nevzniknou přes noc,“ přidal se Jay.

„I roky práce často přinesou jen krátkodobé senzace,“ souhlasila Sara.

„Roky?“ uchechtl se Barton. „Kdo má tolik času?“

„Profesionál ochotný investovat do budoucnosti,“ odvětila. „Jestli máte zájem, ráda s vámi proberu, co všechno je třeba, aby se Custerovo dílo na trhu správně prezentovalo.“

„A ten profík jste jako vy,“ ucedil jízlivě Barton.

„To je dobře, že sis všiml,“ podotkl Jay a podíval se na hodinky. „Pokud obrazy prodáme, slečna Medinová se na tom jistě bude podílet. Tedy, pokud má opravdu zájem…“

Sara pocítila nesmírnou úlevu. „Děkuji, ráda pomůžu. Na jak dlouho bych měla být k dispozici?“

„To bych ještě upřesnil později,“ odpověděl Jay. „Než s někým podepíšu spolupráci, chci toho člověka líp poznat.“

„Rozumím.“

Vtom zaslechli Lizino netrpělivé volání: „Tak už pojď, Barty!“

Barton se ušklíbl. „Hned!“ křikl.

Do Sary se opřel ostrý vítr, a tak si přitáhla bundu blíž k tělu. Ve stejnou chvíli to udělal i Jay a jejich prsty se propletly. Sara si nemohla nevšimnout rozdílu v síle a doteku jeho mozolnaté ruky oproti své a napadlo ji, jestli by se uměl dotýkat i jinak.

Pak se podivila, jak je možné, že tam Jay stojí na větru jen v košili a jeho ruka je stále tak teplá.

„Hele,“ ozval se Barton naléhavě, „podíval ses už na ty plány, co jsem ti poslal?“

„Poslyš, slečna Medinová tady nemůže dál stát v té zimě. Zavolám ti, až…“

„Pamatuješ na toho chlapa, co přijel minulý týden zkoumat moji část pozemku na ranči?“

„Toho, co měl tři dny zpoždění?“

Barton netrpělivě mávl rukou. „Byl to důležitej chlap, má hodně želízek v ohni… Přišla mi od něj zpráva, a prý to vypadá dobře. Chce vyvrtat ještě pár děr, aby měl jistotu, a pak nám nabídne smlouvu.“

Sara cítila, jak Jay ztuhl.

„To mluvíš o pozemku u říčky Lash Creek?“

„Jasně.“

„Ta řeka ale napájí Crowfoot, odkud bereme vodu pro ranč. Něco tak důležitého nemůžu ohrozit kvůli nejisté těžbě.“

„Zlato má větší cenu, brácho. A Lash Creek je na mém území. Do toho už mám co mluvit.“

„Ale teprve až ti bude jednatřicet, jak stojí v otcově závěti,“ dodal Jay. „Já jsem taky musel čekat.“

„Hele, snažím se domluvit po dobrém. Taky bych se mohl soudit.“

„Barty!“ křikla Liza z větší vzdálenosti. „Odjíždím!“

Oba muži ji ignorovali.

„Prohrál bys,“ řekl Jay. „Liza se snažila pozemky rozdělit už v rámci rozvodu, ale soudce na to nepřistoupil. Neudělá to ani teď. A otec se vyjádřil jasně: Do chodu ranče smíš mluvit až od jednatřiceti.“

„BARTY!“ zaječela Liza do hučení větru.

Sara se snažila ztratit v půjčené bundě. Členové její poměrně chudé rodiny aspoň nikdy nedělali scény na veřejnosti.

„No bezva,“ odsekl Barton. „Jsi už jako on. Necháš peníze ležet ladem, v nějakých obrazech nebo nedotčených právech na těžbu, a nám ostatním zbydou jen prázdná konta v bance.“

S tím se otočil a odešel za matkou.

Vítr opět zašuměl ve větvích. Ve vzduchu byl cítit sníh, ale nebe zůstávalo téměř jasné.

„Je mi líto, že jste to musela poslouchat,“ promluvil Jay a díval se za bratrem.

„Neomlouvejte se. V každé rodině je něco.“

„Aspoň vás teda hodím na hotel. Kde jste ubytovaná?“

Sara si vzpomněla na motelový pokoj a trhla sebou. „V Lariatu, ale musím si najít něco jiného.“

„Špatné služby?“

„Vloupání. Zmizel mi kabát a laptop. Šerif nevěří, že zloděje najde brzy.“

Nebo že já najdu jiný pokoj.

Jay ji vzal kolem ramen. „Máte za sebou perné dopoledne, co?“ Odváděl ji k velkému stříbrnému pick-upu. „Město je plné Norů, takže sehnat něco slušného bude asi problém.“

„Já ale…“

„Pojďte bydlet na ranč,“ navrhl. „Máme tam pět ložnic a využívá se jen jedna. Zůstaly tam i některé obrazy – i když většina skončila ve Fish Campu.“

„Vy mě teda pokoušíte…“

Jeho úsměv hřál snad víc než půjčená bunda.

„Nic takového, jen zdravý rozum,“ odpověděl a otevřel dveře na straně spolujezdce. „Někde spát musíte a obrazy si jistě chcete prohlédnout. A já zase chci poznat vás víc než jen jako sexy hlas v telefonu při vaření nebo přípravě svačiny.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dokonalý tah.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.