Copyright © Will Carver, 2019

Translation © Zdík Dušek, 2020

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu

NOTHING IMPORTANT HAPPENED TODAY

vydaného nakladatelstvím Orenda Books

přeložil Zdík Dušek

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

Grafická úprava obálky Emil Křižka

v edici Klokan, 2020

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-390-1

Pro nikoho

„Nikdo se nepřipojuje ke kultu.

Nikdo nevstoupí do skupiny, o které si myslí,
že mu ublíží. Vstupujete do náboženské organizace,
do politického hnutí, a vstupujete do něj s lidmi,
kteří se vám opravdu zamlouvají.“

Deborah Laytonová – členka Chrámu lidu

Jsme Lidé volby

Ti, kteří jsou teď vyzbrojeni odvahou

A volíme nemít strach

Tohle je jedno řešení

Není to konec

Ani začátek

Vždycky je víc těch, kteří si zvolí žít

Existuje jediná jistota

Prolog

Nikomu už na něm nezáleží.

Než ho našli, uběhl téměř rok.

Veřejnost ztratila zájem a přesunula se k něčemu novému.

No tak nějaký starý schizofrenik odešel do lesa, aby spáchal sebevraždu. No a co? Je to snad nějaká ztráta? Co je to za zprávu? Naplánujte to jako dodatečný nápad.

Přiložte si pistoli k hlavě a zmáčkněte spoušť – pak není čas na pochybnosti. Skočte ze střechy vícepatrového parkoviště – je těžké vycouvat, když vám do nárazu na beton zbývá sedm metrů.

Na zemi leží lepicí páska, kterou si strhnul z obličeje, když si to rozmyslel a snažil se volat o pomoc. Nikdo nepřišel. Na zápěstích má škrábance od toho, jak se snažil uniknout, a kůra stromu je odřená od pout. Klíček, který odhodil mimo svůj dosah, leží pod listím.

Koho to zajímá? Nějaký starý pitomec si vejde do lesa, zalepí si pusu a připoutá se ke stromu. Odhodí klíček, aby nemohl uniknout. A čeká na pomalou, odkládanou a bolestivou smrt. No a co?

Byla to jeho volba, ne?

Jeho rozhodnutí.

Má to háček: ten idiot se připoutal ke stromu tak, že měl ruce nad větví. Nemohl je spustit níž než metr od země, takže si nemohl lehnout, když potřeboval usnout.

Když ho našli, jeho zápěstí nesla plnou váhu těla. Levé rameno měl opřené o kmen stromu, hlava mu bezvládně visela dopředu, přední strana nohou doléhala k zemi a záda měl nepřirozeně prohnutá. Na těle měl stopy od zvířat, která ho objevila jen kvůli tomu, že se v prvních čtyřech trýznivých dnech opakovaně pokálel do kalhot.

Ten hlupák si nechal v kapse vzkaz, který uváděl, že je poslední. Člověk volby. Že to muselo být provedeno takhle, protože nesměl chtít zemřít.

Jinak by to neplatilo.

Ale všem je to fuk. Je konec.

Nikdo se nedozví, kdo to byl.

Nikdo si nebude pamatovat jeho jméno.

Ten chlap je zatracená nula.

1. část

Kult

1

225–233

Nemusíme říkat teď.

Nebo skoč.

Ani odpočítávat od tří.

Prostě to víme.

Jsme totiž Lidé volby, ti, kteří jsou teď vyzbrojeni odvahou.

A volíme nebát se.

Znáte nás. Doplňujeme regály v supermarketech. Naléváme vám kávu. Staráme se vám o květiny a krmíme vám kočku, když jste na dovolené.

Nemůžeme přece patřit k té skupině. K tomu šílenému kultu. Ani náhodou. Naši kluci spolu hrají fotbal. Jsme váš soused. Váš synovec. Jsme vaše dcera. Doporučili jsme vám film, který se vám tolik líbil.

Jsme všude.

A vydáváme se z domovů a pracovišť v různých částech hlavního města a sjíždíme se na Chelsea Bridge, jak bylo domluveno. Nikdo z nás se formálně nepředstavuje, nikdo ani nepromluví. Naše cesty se při četných příležitostech proťaly – nic, co by stálo za zmínku, nic, co by stálo za rozbor.

Jsme jenom devět životů.

Devět osobností.

Devět problémů.

Devět rozhodnutí.

Všichni jsme dnes ráno obdrželi povolání, potvrzení našeho členství. Dopis, který potvrzoval naši důležitost, naše místo v dějinách; zajišťoval pokračování tohoto odkazu. Všichni jsme si přečetli, že je náš čas, a okamžitě jsme věděli, kde bychom se měli setkat a kdy. Věděli jsme, co si máme vzít s sebou a jak to použít.

Jsme jedno řešení.

Toto není začátek.

Jsme jen devět dalších.

Čtyři z nás se dostavují k visutému mostu z jihu, od Battersea a dál. Pět ze severu přes Chelsea a Pimlico. Pro některé to není nejbližší most k jejich domu, ale tak zněla dohoda.

Musí to být zde.

Víme, co dělat.

Ti z jihu dorážejí krátce po sobě, každý se stejným výrazem, každý s volbou a každý míjí vousatého muže s videokamerou namířenou špatným směrem, připravenou zachytit něco nepodstatného na západě. Propásl příležitost.

Z jednoho jsou dva a ze dvou čtyři, dokud nás není devět. Všichni bez pohybu sedíme, hledíme k východu a čekáme na správný okamžik. Neodpočítáváme, nemluvíme.

Nemusíme.

Prostě to víme.

Nějakou dobu sedíme, usazení na ocelovém parapetu, který probíhá po celé délce mostu na obou stranách silnice, s výhledem na trať před námi a řeku za ním. Tohle je náš čas pro poslední rozjímání.

Tohle je náš okamžik volby.

Seděli jsme za vámi ve třídě. Myli jsme vám auto, zatímco jste šli nakupovat. Zaměstnávali jsme vás. Jsme váš otec. Dali jsme vám recept na pečivo z křehkého těsta. Zašili jsme zranění vaší dceři, když spadla z kola.

Ve stejný okamžik otvíráme batohy, pořád vsedě na studeném kovu, pořád s pohledem na černající vodu; žárovky, které ozařují dlouhé M mostu, vytvářejí odpovídající W v hladině pod námi. A oblékáme si černé mikiny.

Každý z nás si ji nejdřív přetáhne přes hlavu a kapuci nechá zvednutou.

Milenci.

Nevděčnice.

Básník.

Všichni provlékáme ruce rukávy. Levou a pak pravou.

Lékařka.

Nuly.

A Mladý Levant.

Rozhodnutí bylo učiněno.

Nemusíme říkat teď.

Nebo skoč.

Ani odpočítávat od tří.

Prostě to víme.

2

Ostatní lidé

Při vedení kultu je důležité zapojit do něj ostatní lidi. Ne nové členy nebo stoupence. Ne další předplatitele nebo větší nákupní seznam. Nezáleží na tom, jestli existuje šest lidí, kteří někoho považují za Ježíše, nebo jestli žije milion obdivovatelů, kteří doufají, že se na ně dostane místo na vesmírné lodi, jež je odnese pryč, až se Země zhroutí pod lidskou chamtivostí a lhostejností.

Kult nevytvářejí apoštolové. Vytvářejí ho všichni ostatní.

Právě ti jsou potřební. Protože ostatní lidé vždycky všechno zvrtají.

Vezměte si městečko Antelope v Oregonu. Tečka na mapě. Padesát lidí, kteří chtějí klid. Potřebují poštu, obchod se smíšeným zbožím, školu a kostel. Ne aby přežili. Proto se sem nepřistěhovali. Každý zná všechny ostatní a všichni chtějí být sami. Protože sem přišli, aby prožili svoje roky v klidu. A pak zemřeli.

Přidejte čtyři tisíce stoupenců učení Bhagwana Shree Rajneeshe. Sledujte, jak jsou zprvu vítáni jako mírumilovní lidé, kteří se vzdávají materialistického světa ve prospěch duchovního života. Pozorujte jejich touhu po ustanovení vlastního společenství.

A teď k němu zahrňte ostatní lidi.

Společenství se mění ve společnost. A vnímejte stoupající napětí a rostoucí nepřátelství. Počkejte ještě o něco déle. Protože teď přicházejí ostatní lidé. A je snadné v nich vyvolat strach. Brzy začnou učitel, listonoš, majitel baru nebo mlékař používat slovo „kult“.

Opřete se a vychutnávejte si svůj úspěch – civilisté se mění ve zbraně, do káv se přidává jed a telefonní linky jsou odposlouchávány.

Tohle dokážou ostatní lidé.

Vezměte si mladého pastora metodistické církve v Somerset Southside v Indianě. Povězte mu, že nesmí do své kongregace zapojit černochy. Naštvěte ho. Nasměrujte ho na křížovou výpravu.

Sledujte, jak pokračuje a dává lidem naději. Jak usiluje o rasovou rovnost. Neoznačíte jeho učení za falešné. Ještě ne. Označíte je za baptisty. Řeknete, že jsou církev. On je nazývá Křídla vykoupení.

Nechte ho otevřít výdejnu polévky pro chudé a sledujte, jak se zapojují ostatní lidé. Protože ti mají vrozenou schopnost vzít něco dobrého a okamžitě to proměnit v hromadu hnoje.

Přesuňte tu církev do Guyany. Nazvěte jejich sídlo tábor. Nazvěte ho Ráj. Nazvěte ho Jonestown. Řekněte, že tam členové nepřijeli dobrovolně. Přiveďte ostatní lidi, aby zasáhli. Zasáhněte. Nechte po sobě střílet. Chvíli počkejte, než bude všechno zničené. Než devět set mužů a žen spáchá sebevraždu kyanidem. Nechte je otrávit svoje děti.

Teď je můžete označit jako kult. A cítit úlevu, že nejste jedni z nich.

Vy.

Ostatní lidé.

Vezměte si Davida Koreshe. Vezměte si Waco. Řekněte světu, že má několik žen a souloží se svými dětmi. Podpalte budovy. Vykuřte ho. A když už jste tam, zabijte dvacet z těch dětí.

Vložte se do toho.

Vezměte si Mansonovu rodinu. Scientologii. Vytrhněte libovolný úryvek jakékoliv svaté knihy z kontextu.

Vezměte neznámo a přidejte k němu trochu strachu a nejistoty.

Vidíte, co jste udělali?

Vy.

Klub ostatních lidí.

Vy. Lidi s odstupem. Nahlížející zvenku dovnitř. S vašimi odsudky, svobodnou volbou a bezpečím. Nechápete to.

Ani jeden z těch lidí si nemyslel, že by patřil k nějakému kultu.

A vy nejste v ničem odlišní. Možná jste v nějakém kultu třeba přímo teď a vůbec si to neuvědomujete. Myslíte si, že máte na výběr.

Tak si uvažte kolem krku provaz.

A čekejte.

Přicházejí ostatní lidé.

Toho rána

3

225–226 – Milenci

Poslední týden si každý den navzájem říkají jednu věc, která se jim líbí na jejich protějšku. A zdá se, že to funguje.

Právě souloží, když dovnitř vejde prvorozené dítě. Jde o stejný ranní sex, jaký mívali tak rádi, než se narodily děti. Lehl si na ni, dívali se na sebe a předstírali, že jim nevadí jeho zpocená, lepkavá kůže a její páchnoucí dech.

Ale teď je sex bez vášně. Nucený. Už se na sebe nedívají. A neobtěžují se předehrou, líbáním, mluvením.

Ani něhou.

Ani city.

Ještě jsou spojení, když dovnitř vchází první dítě.

Ten mrňavý spratek říká „Mami“ takovým tím tónem, v kterém zpola zní vzrušení z nového dne a zpola ospalost, jež ho nutí mnout si oči. Capká k posteli a tahá za přikrývku, která kryje činnost jeho rodičů. Říkají mu, ať přestane. Že se spolu jenom mazlí. Že má jít dolů a pustit si televizi.

Ale ten malý spratek se rozhoduje, že nechce jít dolů bez mamky a taťky. Že se chce posadit na kraj postele a pohupovat nohama, dokud s ním nevstanou.

Snaží se.

Zoufale se snaží milovat.

Znovu naléhají na dítě, že jim to potrvá jenom minutku. Usmívají se, jako kdyby bylo všechno normální, a tím ten okamžik ničí ještě víc. V duchu si říkají, že to není chyba toho dítěte, ale jejich.

A ještě jsou spojení, když se ke dveřím přibatolí druhé dítě.

To, o kterém si tak hloupě mysleli, že je spasí.

Že z nich udělá opravdovou rodinu.

Nechtějí na ně křičet ani jim vynadat. Protože ani jeden nechce být špatný rodič. Protože oba teď doopravdy milují jenom je. A těm chlapcům to neprospívá. Rodiče se chystají ustoupit, ať si ti malí otrapové znovu prosadí svou.

Takhle začíná každý jejich den. Ačkoliv ne vždy upocenou souloží.

Vzápětí dole zarachtá poštovní schránka a na rohožku padá pošta. Dva účty, které jim nedělají starosti, letáček na rozvoz pizzy do domu, katalog zadarmo, který přichází každý měsíc, z internetové stránky, již navštívili všehovšudy jednou, leták od místních realitních makléřů s informacemi o tom, které domy v okolí jsou na prodej, a s žádostí o ocenění jejich nemovitosti, a nakonec poslední dopis adresovaný oběma Milencům.

Je nadepsaný jejich jmény. Ne čísly. Ne zaměstnáními. Ne jejich archetypy. Ne jejich nejzřejmějšími osobnostními rysy.

Nastal jejich čas.

Blahopřejeme. Byli jste vybráni. Vaše žádost o členství byla odsouhlasena.

Pořád jsou dost tvrdí a vlhcí, aby pokračovali, když obě děti nevinně vybíhají ze dveří pro neškodné účty, reklamní sdělení a rozsudek smrti.

Postel ještě zhruba dvacet vteřin zuřivě vrže, aby označila poslední okamžiky jejich rutinního obřadu, jejich pokusu o intimitu.

Oba jsou prázdní a nenaplnění, když se chlapci vracejí do jejich lži s katalogem nábytku zabaleným v igelitu a nevinnou bílou obálkou. Zvedají se do sedu. Chlapci vyrábějí z nechtěných letáků vlaštovky.

Milenci jsou ohromeni velikostí účtů, které nebudou muset uhradit. Ještě si neuvědomují, že účty za plyn a narůstající úroky neznamenají pro ty, kteří byli vybráni, vůbec nic.

V poslední obálce jsou dva listy papíru. Po přečtení několika slov se oba dávají do pohybu. Vstávají z postele, zakrývají svou nahotu, vycházejí z ložnice a sestupují po schodech s oběma spokojenými dětmi v závěsu. Katalog nábytku zůstal ležet na přehozu. Oba kráčejí bosi po studené kuchyňské dlažbě a zastavují se před sporákem, aniž by si všímali dětí, které je zezadu tahají.

On tiskne tlačítko škrtátka a otáčí knoflíkem, který reguluje přívod plynu, za nějž nebudou muset platit. Jakmile se ploténka rozhoří, ona vkládá dopis i obálku do plamenů a oba čekají. Dívají se, dokud z dopisu nezbývají jen křehké černé vločky. Důkaz je spálen.

Jak se domluvili.

Jak oba souhlasili.

Jak právě teď dělají další.

Jako tým.

Sklánějí se ke svým chlapcům – je snazší si myslet, že na tom budou líp bez nich. Líbají svoje děti. A říkají jim, že je mají rádi.

A pouštějí se do přípravy snídaně.

Možná je to jejich poslední den, ale nesmí se nijak lišit od jiných.

4

231 – Nevděčnice

Je poledne, ale pořád má kocovinu. Nejdřív otvírá výpis z účtu a přejíždí očima odchozí platby za položky, jako jsou boty, kabelky, účty z barů a restaurací a další věci, o nichž ví, že je nepotřebuje, ale v čase, kdy si je pořizovala, věřila, že jsou nezbytné pro její štěstí.

Nejde o štěstí.

A nikdy to nestačí.

Pět tetování v ní vyvolávalo lepší pocit než čtyři jenom chvíli. Radost z deseti tisíců sledujících na sociálních sítích byla stejně prchavá jako vyvrcholení, které předstírala s tím účastníkem televizní reality show. Drogy nezabíraly.

Její matka jí řekla, že naplnění lze dosáhnout jedině tehdy, když člověk něčím na oplátku sám přispívá. Zemřela teprve před dvěma lety, ale dcera už na tuto lekci zapomněla.

Nevděčná mladá žena přelétá očima záznam o chybách, z nichž se nepoučila, a zakotvuje pohledem přímo na červeném čísle dole na poslední stránce. Výraz v jejím obličeji se nemění – neprozrazuje, co cítí uvnitř, ale vodítkem mohou být slzy.

Je tu druhý dopis z banky, který potvrzuje zvýšení limitu na přečerpání účtu. Vlna úlevy smazává slzy a zmírňuje další bolest hlavy. Tíha skutečného života se na pár vteřin zvedá.

Ale výpis transakcí z kreditní karty v ní vyvolává další paniku. Schovávala si ho řadu dnů.

Do úst jí stoupá trochu zvratků, ale zase je polyká.

Jsou tu čtyři další kreditky.

Otec ví jenom o jedné.

Její sestra má jednu kreditní kartu a každý měsíc s ní vychází. A vzpomíná si na matku.

Dveře koupelny jsou zamčené jako vždycky. Pro všechny případy. Sedí na zavřené toaletě a dlažba ji studí do bosých nohou – aspoň jí to připomíná, že i ona ještě dokáže něco cítit. Vstává, pije vodu z kohoutku a omývá si obličej smutného klauna. Když se na sebe dívá do zrcadla, pořizuje fotografii mobilem. Ne pro sociální sítě. Pro sebe. A upadá zpátky do sebelítosti.

Je toho víc.

Opakuje si, že nemůže otevřít další účet. Že ji to zabije. Že se bude muset přiznat otci a on ji bude muset znovu vyplatit. A všichni se o tom dozvědí.

Ale jeden z dopisů v rostoucí hromádce dluhů a provinilosti ji ze všeho vysvobodí.

Jedna bílá obálka obsahuje únikovou cestu.

Dává jí možnost volby.

Odtrhuje kousek toaletního papíru, aby si otřela opuchlé oči s tmavými kruhy, nadzvedává poklop toalety, na které už zase sedí, a vyhazuje papír s rozmazanou řasenkou mezi nohama do záchodu. Znovu se usazuje, aby prošla posledních pár dopisů.

Na nákupní kartě má nedoplatek 2 268,48 libry. Její kapesné snadno pokryje minimální měsíční splátku, ale podobné splátky na zbytku karet v ní vyvolávají zoufalství. A to zbývají jenom čtyři měsíce do Vánoc. A zná jediný způsob, jak zvládat stres: koupit si něco pěkného. Něco, co ve skutečnosti nepotřebuje. Něco dalšího, co si nemůže dovolit.

Kvůli chvilce euforie, která přeruší utrpení.

Je úlevou, že poslední dopis nemá žádné průhledné okénko s jejím jménem a adresou.

To nejlepší si pošetřila na konec.

Na zmírnění bolesti.

Jako odměnu.

Všechny ostatní dopisy hodila do vany po své pravici. Teď se jimi nemůže zabývat. Odtrhuje roh obálky, zasunuje do otvoru prst a projíždí jím po délce dopisu.

Uvnitř jsou dva listy papíru. Na prvním je jen pět slov.

Dnes

Se

Nestalo

Nic

Důležitého

A ona je ráda, že projednou čte poštu, na které se nic nečervená.

5

232 – Básník

Skvrna modrého inkoustu v místě, kde se mu v noci rozbilo a vyteklo kuličkové pero, mu lepí povlečení k tělu. Zápisníku se nic nestalo – leží na zmuchlaném tričku odhozeném na zem. Básník po něm hmatá pravou rukou, zvedá si ho k hrudi, nalistuje poslední stránku, kterou popsal, a drží si ji nad obličejem.

Není tu neuspořádaná čmáranice, jakou je zvyklý vídat, když se snaží rychle přenést na stránku nějaký nápad. Slova volně plynou. Nic není přeškrtnuto. Žádné modré skvrny od prstů nebo potrhané rohy. Považuje to za jedno ze svých nejlepších děl.

Paže ho začíná bolet, slabý biceps ho pálí, ale znovu si pročítá svůj výtvor a usmívá se na slova, která sestavil, na verše, které vykouzlil z ničeho.

Spouští ruku k matraci a upírá pohled na žloutnoucí spirály na stropě. Ozdoba stejně přežitá jako hodnotový žebříček jeho rodičů.

Kůže na prsou se mu napíná od zaschlého inkoustu. Levou rukou si na to místo sahá a zbarvuje si bříška prstů.

Zvedá se do sedu a otáčí se, aby spustil nohy na podlahu. Znovu čte ta slova – je vzácné, že cítí takové nadšení i druhý den poté, co něco napsal. Drbe se mezi nohama a nechává po sobě tři modré otisky prstů. Matka by to označila za „důkaz zvrhlosti“.

Naklání se ke skříňce vedle postele a přehrabuje se v zásuvce, aby našel další pero, kterým přidá ke svému poslednímu výtvoru pár řádků. Nachází přeložené papíry, papírové kapesníky, dálkové ovladače a nářadí, jímž smontoval rám postele, gumičky a rozbitou akční postavu, kterou roky považoval za ztracenou, ale žádné pero. Přibuchuje zásuvku – zvuk maskuje matčin výstup do schodů; zvuk prvního vrzavého schodu tlumí jeho netrpělivost.

Horečně prohledává pokoj, aby našel cokoliv, čím by se dalo psát: propisovačku, pastelku, tužku na obočí. Všímá si kuličkového pera vedle počítačové klávesnice. Je ze stejné sady se třemi pery jako to, které mu vyteklo do postele. Vydává se ke stolu a vyhýbá se kouskům oblečení, jež včera poházel po podlaze.

Židli zabírá stoh krabic od bot a bezcenných drobností. Bere pero a čmárá s ním na jednu krabici, aby ho rozepsal, obrací se k nedokončené básni a opírá se o zeď, aby ke svému opusu připojil poslední dvojverší.

Tehdy do pokoje vchází jeho matka s veškerou tradicionalistickou slušností. Čekal by, že zaklepe, ale dnes ráno to z nějakého důvodu neudělala.

Nejspíš schválně – snaží se mě přistihnout při nějaké zvrhlosti, aby mě mohla patřičně potrestat.

Dveře se otvírají do místnosti a on se k ní otáčí – otevřený zápisník v levé ruce, pero v pravé, se studeně modrými tetováními na žebrech, lokti a penisu. Matka se snaží zakrýt šok, ale básník slyší, jak se prudce nadechuje.

Upírá na něj oči, které jí krátce sklouznou k jeho obnaženému, ozdobenému údu, a básník vidí, jak matka v duchu pohoršeně mlaská. Udržuje si ale důstojný výraz jako vždycky, udělá dva kroky k jeho stolu, pokládá na něj poštu, aniž by pronesla jediné slovo, otáčí se ke svému deviantnímu potomkovi zády, vrhá po něm poslední znechucený pohled a odchází z pokoje.

Básník mlčí. Je v šoku, ale otupělý. Zaražený, ale zároveň s pocitem, že ji nějak zklamal.

A dvojverší, které ho napadlo, se mu navždy vykouřilo z hlavy.

Nikdy už ho nenapadne nic tak dobrého.

Opírá se o stěnu, pero připravené k zaznamenání dvou geniálních řádků, ale nic z něj nevychází, jen inkoustová tečka, když marně přikládá hrot pera k papíru. Zarývá jím větší silou, s rostoucí sklíčeností, a prudce trhá perem dolů.

Teď je stránka roztržená.

Je poskvrněná.

Zničená.

Hází pero k zavřeným dveřím, jimiž jeho matka právě unikla, a zápisník s třepotajícími se stránkami následuje. Ozývá se plesknutí kůže o dřevo. Básník se potí. Hruď se mu s každým vztekem poháněným nádechem dme výš.

Co mohlo být tak důležité, že mě musela vyrušit v tak zásadním okamžiku?

Přechází k obálce a trhá ji. Uvnitř jsou dva listy papíru. Jeden je dopis na rozloučenou, o němž doufal, že ho napíše sám; druhý ho nabádá, ať se zbaví veškeré úzkosti a připraví se na vstup do nové úrovně existence.

Okamžitě se uklidňuje.

Bude pokračovat jako obvykle, jako kdyby se dnes nemělo stát nic důležitého.

Jako každý nemožný den.

V noci se mu zdálo o tom, jak zabíjí svou matku.

Ale tenhle den je jako každý jiný.

6

Neustálý nábor

Máte-li mít ostatní lidi, nejdřív samozřejmě musíte mít vlastní lidi. Nevýhoda úspěšného sebevražedného kultu spočívá v neustálém náboru.

Vezměte si londýnské metro. Centrálu indonéské policie. Bostonský maraton. Vezměte si předvolební shromáždění v Pákistánu. Australský noční klub. Pošlete tam nějakého chlápka, který je ztracený, nebo plný zlosti. Který je přesvědčený, že se přesouvá na nějaké lepší místo, že je voják nebo mučedník nebo součást něčeho významného. Povězte mu, že na něj na druhé straně čekají panny, aby mu ho vykouřily.

Vymyjte mu mozek. Vyčistěte ho tak, aby mohl odvádět vaši špinavou práci.

Dejte mu vestu.

Dejte mu rozbušku.

Dejte mu důvod.

A čekejte. Počkejte, dokud zpravodajství nepotvrdí počet obětí. Dívejte se, jak o něm sousedi říkají, že byl vždycky tichý. Poslouchejte, jak vykládají o jeho deziluzích a nenávisti vůči světu, o tom, jak odvrhl svoji rodinu. Sledujte rozbory nějakého psychologa o tom, že muži dnes nemají nic, čím by si odreagovali svoje emoce, že jde o společenský problém, o otázku kultury, že na něj všichni zapomněli.

Hlídejte, kdy použijí slova „šílenství“, „blázen“ a „skupinová mentalita“.

Je to předvídatelné. Netuší, že měl pochyby, že se pokálel těsně před tím, než stiskl tlačítko, které vymrštilo tisíce kuličkových ložisek a hřebíků v explozi, jež mu roztrhala tělo do všech směrů. Že i kdyby usoudil, že je to špatné nebo kruté, v tu chvíli už neměl na výběr.

A že teď politická strana, náboženské hnutí nebo vládou financovaná organizace musí vyhledávat další osoby, které označí jako outsidery.

Shánění nových rekrutů může být vyčerpávající.

Ale potřebujeme je, abychom mohli mít ostatní.

Dají se snadno najít. Jsou všude.

Klíčem k vybudování úspěšného kultu je obsadit ho normálními lidmi.

Přijímejte naprosto kohokoliv. Najděte něco společného. Použijte to jako výchozí bod. Naslouchejte. Příliš toho nenamluvte. Moc pramení z naslouchání tomu, co říkají druzí. Pak jim povězte, co doopravdy potřebují. Věřte, že jim říkáte pravdu. Teď s nimi můžete manipulovat, aby udělali, co chcete.

Zapomeňte na odmítané, osamělé, egocentrické. Na ničem z toho nezáleží.

Sežeňte někoho vzdělaného.

Získejte na důvěryhodnosti.

Zařiďte, aby vás brali vážně.

Protože každý chce mít pocit, že je součástí něčeho většího, co ho přesahuje. Dejte jim něco, k čemu můžou patřit. Můžou mezi nimi být právník, herec, filantrop, výtvarník, lékař. Nemusejí být šílení. Ať je tak nazývají ostatní lidé.

To nejsou ti, které chcete.

Sežeňte si lékaře, učitele nebo policistu.

Pak vyplňte mezery nějakými nulami.

7

230 – Lékařka

Stala se lékařkou, aby pomáhala lidem. Původně samozřejmě uvažovala o policejní dráze. A jako dcera faráře se mohla vydat úplně jiným směrem, ale čím víc slyšela o Bohu, tím absurdněji jí to znělo, tím hloupější jí otec připadal, tím víc shlížela svrchu na matku, že s ním souhlasila, tím naivnější jí připadali členové neochvějně ustrnulého církevního shromáždění, kteří tomu věřili.

Nelíbilo se jí, jak se náboženství holedbá spokojeností, milováním bližního svého a tím, že máme činit ostatním, co chceme, aby činili oni nám. Protože to nikdy neviděla. I ti, kteří Boha milovali nejvíc ze všech, se ho ve skutečnosti báli. Láska a strach mohou být podobné, ale nejsou stejné. Napadaly ji přímější způsoby, jak pomáhat těm, kteří se bojí.

U policie jí připadalo, že spíš reaguje na problémy, než aby jim předcházela. Kolika lidem by opravdu pomohla? Najít a úspěšně obžalovat osobu, která pobodala a zabila něčí dítě, je možná spravedlnost, ale zachránit tomu dítěti život jí připadalo prospěšnější. Přinejmenším pro její duši. Pro duši, o které byl její otec přesvědčený, že je zatracená, pokud v srdci nechová Boha.

Její srdce mělo plné ruce práce s pumpováním kyslíku a živin do celého těla a s odstraňováním odpadů metabolismu; nemělo kapacitu na nic dalšího.

Stát se lékařkou pro ni bylo poslání. A lékařský diplom s sebou nesl další výhodu: na sedm let ji odvedl ze zaostalé vesničky v Buckinghamshire.

Ale v poslední době bylo těžké držet krok.

A zhoršovalo se to.

Celý svět se zhoršoval.

Obezita je velice skutečná. Vidí ji každý den. Lidé jsou tlustší. Nezdraví. Mají všechno, co se jim zachce. Hudbu, filmy a knihy stažené přímo na elektronické zařízení. Nic hmatatelného, co by se dalo držet v rukách.

Dřív si tu a tam dopřáli volný večer a koupili si hotové jídlo s sebou. Šli nebo jeli domů a vyzvedli si večeři, kterou si nemuseli připravovat sami. Teď jim stejný přístroj, na kterém poslouchají hudbu, čtou knihy nebo sledují filmy, objedná jídlo a jediným kliknutím zařídí jeho dodání. Dokonce si můžou k dovozu jídla objednat taxi, pokud daná restaurace nemá vlastní rozvážkovou službu. Srdeční choroby jsou na vzestupu. Stejně jako cukrovka. I děti trpí. Ve světě umírá víc lidí na choroby spojené s obezitou než na vyhladovění. Lékařka vídá reklamy na oblečení pro kypřejší ženy. A existují „plnoštíhlé“ modelky. A uvažuje, jestli je to správné poselství pro davy lidí. Ano, miluj svoje tělo, nestyď se za svou postavu, ale ne na úkor vlastního zdraví.

A pití. Proč všichni tolik pijí? Proč se v nemocnici objevují teenageři s polovinou lahve vodky v těle? Proč vypijí tolik piva, že si myslí, že dokážou vyšplhat na strom nebo na okap? Odkdy se staly tak populárními rvačky na závěr večera? Každý sobotní večer sešívá, slepuje a svorkuje rozbité hlavy.

Všichni dospělí dřív vypili každý večer jednu nebo dvě sklenky, ale teď je to celá lahev. A jejich játra to nezvládají, protože k tomu konzumují příliš mnoho fast foodu.

Zdá se, že všichni jsou v depresi a propadají zoufalství. Není to překvapivé, protože se světem to jde od desíti k pěti a jedna z žen, které jen chtěly pomáhat, teď ono zoufalství cítí taky.

Protože nedokáže udržet krok.

Protože je zatlačována do role člověka, který na problémy reaguje, místo aby jim předcházel.

Protože si uvědomuje, že její otec měl celou dobu pravdu: jediný způsob, jak z lidí dostat to nejlepší, jak jim ukázat, že nejsou nepřemožitelní, že se pomalu zabíjejí a že jsou tím nejhorším, co náš druh kdy vyplodil, nevede přes lásku, výchovu a vzdělání, ale přes strach.

A ona takhle přemýšlet nechce.

Chce pomáhat.

Když přichází její dopis, lékařka spí. Je po další náročné noční službě, která napínala její znalosti, výcvik a víru ve vědu i lidi do krajnosti. Je vyčerpaná. Mohla by prospat celý den do příští služby. Ale neprospí. Na odpoledne má nastaveného budíka. Chystá se jít do posilovny jako normálně. Na každodenní cvičení.

Chce spát.

Nechce zemřít.

To je její volba.

8

229 – Nula č. 1

Znáte ho. Je to ten chlápek, kterého jste si všimli na ulici, v parku nebo ve vlaku, ale nikdy jste s ním nemluvili. Ten, který se vám omlouval za pokutu v knihovně, ale i tak od vás přijal peníze. Ten, který vás odvedl k přesnému místu mezi regály a ukázal vám balíček těsta ze sezamových semínek, které jste nemohli najít.

Je to člověk, kterého pořád vídáte, ale vlastně si ho nepamatujete.

A nechce tady být.

Myslí si, že není nikdo, přestože ve skutečnosti ztělesňuje všechny.

Zbývá jediná volba.

Vybrat si smrt a žít.

Vybrat si život a zemřít.

On si vybírá anonymitu, splynutí s kulisami a zapomenutelnou tvář či jméno.

Ale jedna volba je stejná jako žádná volba.

Když se někdo připojí ke kultu, musí to být Někdo.

9

228 – Nula č. 2

Nejspíš bude nejlepší, když ji taky přeskočíme.

Je to jen další nula.

Nestojí ani za oddělení od ostatních nul.

Aspoň ji podržte stranou od těch šesti, kteří si myslí, že jsou někdo.

Nemá pocit, že by spletitost její profesní dráhy vrhala jakékoliv světlo na její rozhodnutí skočit. Ani vztah s partnerem. Nenajdete ani její vzkaz – roztrhala ho a spláchla. Celkem na pětkrát. Pro každé slovo zvlášť.

Jak jí bylo řečeno.

Vlastně jsme všichni stejní, myslí si. Pocházíme ze stejné čeledi, rodu nebo říše. Ve škole příliš neposlouchala a nevstřebávala informace snadno.

Všichni mají zažít stejný pocit výjimečnosti, který přichází v čase jejich povolání.

K tomu všichni směřují.

No tak dostala dopis, bla bla. Zničila všechny důkazy, bla bla bla. A bla bla bla, i dnes půjde do práce, ačkoliv ví, co ji později večer čeká.

Bla bla, sakra.

Jsou stejní.

Spousta nul – lidí, kteří ve skutečnosti nechtějí odejít.

Jenom to ještě nevědí.

10

227 – Nula č. 3

Tenhle je výplní na vašem oblíbeném albu.

Jeden ze tří v devítičlenné skupině, pohupující se ve stínech, zalitý temnotou, která chrání jeho totožnost, jež stejně nic neznamená. Doufá, že se budou soustředit na druhé. Doufá, že si ho i nadále nebudou všímat.

Tenhle žije a umírá s nadějí.

Jeho rodičům se po něm bude stýskat, stejně i jeho babičce. Nějakou dobu budou uvažovat, kde udělali chybu, a pak si uvědomí, že to nebyla jejich chyba ani jejich problém, který měli řešit a napravovat.

A začnou zapomínat.

Doufá.

Nakonec jim dojde, že byl součástí něčeho významného. Něčeho velkého a pamětihodného, možná dokonce historického. Budou si říkat, že odešel na lepší místo. Ale pod tím vším budou předpokládat, že byl nešťastný. A v tom se budou mýlit. Tenhle je naprosto spokojený.

Není podstatné, že žije sám nebo že každý den navštěvuje posledního žijícího prarodiče. To nikomu nepomůže sestavit skládanku. Byl vybrán a nic víc za tím není. Nastal jeho čas. Byla to jeho volba.

Ráno jeho dveřmi propadává jediná bílá obálka. Sedí na pohovce v nepraném županu a odřených pantoflích a dívá se na starý kreslený film, který si pamatuje z dětství a který si pirátsky stáhl z internetu. Normálně by se neobtěžoval vstávat, protože ještě nedojedl misku s cereáliemi. Datum na mléku bylo přinejlepším pochybné, ale nedostává poštu často – jedině že mu mamka zasune do otvoru na dopisy šek, aniž by to táta věděl.

Tahle nula se sklání k rohožce a zvedá dopis. Obrací ho a vidí na něm svoji adresu a jméno. Není nutné, abychom znali jeho jméno, poštovní směrovací číslo, okrsek nebo poslední zaměstnání. Je to nula – přeskočíme všechny detaily.

Ani stopa po matčině skloněném písmu; adresa je vytištěná. Snaží se obálku rozlepit, ale nakonec ji trhá.

Uvnitř jsou dva listy papíru.

Na první stránce je jen pár slov, ale okamžitě si uvědomuje, co se stane. Byl vybrán. Tohle je jeho spouštěč.

A veškerá naděje ho opouští.

Teď je míň než nikdo.

Je jako všichni.

Číslo.

Stáčí první vzkaz do úzké trubičky a prostrkuje ji ochrannou síťkou u plynového ohně, dokud se nedotýká horké oranžové mřížky na druhé straně. Tlačí na ni, takže se trubička krabatí jako harmonika a horko se dotýká větší části jejího povrchu. Pouští ji, s koncem papíru položeným na kovové síti, která chrání jeho ruce před popálením, a stejně nakládá s obálkou. Nedostal konkrétní pokyny, jak toho má dosáhnout, jen že je třeba se jich zbavit.

Ukládá předpřipravený vzkaz na rozloučenou do kapsy páchnoucího županu a vrací se k důlku na polštáři pohovky, zvedá svou prošlou snídani a pochechtává se při pohledu na animovaného buldočka a tancující kostičky na obrazovce.

O něco později navštíví babičku jako vždycky. Má ji rád. Rád ji vídá. Nemá smysl cokoliv měnit. Nemá smysl dělat cokoliv jinak.

Ví, že jí to zlomí srdce, ale ona nemůže jít s ním. Nepatří k Lidem volby. Není jako oni. Bude v pořádku.

Lidé se vždycky vzpamatují.

Zapomenou na něj.

Prosím.

11

Všichni jsou blázni

Byly doby, a není to tak dávno, kdy být blázen něco znamenalo.

Teď jsou zatracení blázni všichni.

Podívejte se na Mansona a jeho rodinu a Helter Skelter. Pomyslete na Suna Myunga Moona a dva tisíce dvojic spárovaných a oddaných v Madison Square Garden. Vezměte si Nebeskou bránu a snažte se dohonit UFO, které pronásleduje kometa.

Kde jsou tihle šílenci?

Dnes musíte být Harold Shipman, aby si vás někdo mezi všemi blázny, teroristy a střílením ve školách vůbec všiml.

Nejspíš ani nevíte, kdo je David Miscavige.

A myslíte si, že je snazší verbovat nuly, že na nich nic není, že vykonávají podřadné práce a že jsou to ztroskotanci. Že jsou nějakým způsobem slabší.

Mýlíte se. Každý se může cítit jako nula. Jako kdyby nezáleželo na tom, co dělají. Jako kdyby nikomu nechyběli, pokud zemřou.

A nejde jenom o novou várku rozmazlených mileniálů, kteří chtějí všechno hned a bez námahy. Nejde jenom o ženy, které se dívají na obálky časopisů a připadá jim, že mají nadváhu a jsou ošklivé. Jde i o jejich rodiče, kteří se cítí neschopně, když vidí osoby na sociálních sítích, jež předvádějí dokonale spokojené životy všech okolo. Když vidí láskyplná manželství, rodinné sešlosti a čas strávený aktivitami s vnoučaty nebo domácími mazlíčky. Když lidé mají čas pracovat, pečovat o sebe a pořizovat snímky dortů, které upekli a které svýma pečlivě upravenýma tvořivýma rukama ozdobili polevami.

A o rodiče rodičů, kteří nedokážou držet krok s novými technologiemi a mají pocit, že si dnešní mládež nijak neváží toho, co prožili. A jejich stravování je tak špatné, že trpí cukrovkou a berou léky, které pomáhají proti vedlejším účinkům léků, jež už užívají každý den.

Založit kult je jednodušší, než kdy bylo.

Protože lidé chtějí uniknout ze svých životů; chtějí něco jednoduchého. Pilulku, která spálí veškerý tuk, a oni se nebudou muset mořit ve fitku nebo vyřadit z jídelníčku slaninu. Nebo nějaký lék předepsaný líným lékařem, lék, který vám zvedne náladu, zamaskuje vaši bolest nebo vám pomůže s produkcí inzulínu, takže se můžete pořád cpát koblihami.

Máme kognitivní behaviorální terapie.

A neurojazykové programování.

A všichni jsou šílenci, protože můžou být, nebo protože to z nějakého důvodu přišlo do módy.

Volají po vymytí svých mozků i duší.

A znevažují tím myšlenky a pocity těch, kteří skutečně trpí.

To lidem, kteří doopravdy chtějí zemřít, by mělo být dovoleno žít.

Všichni jsou dnes trochu blázni, takže abyste pronikli depresí, obezitou a kolonami aut popojíždějícími mezi davy pěších, musíte poslat devět lidí na most s provazy kolem krků, jen aby vás někdo vyslechl.

12

233 – Mladý Levant

„Možná v neděli.“ Tak to říká.

Možná si pořádně promluvíme v neděli.

Zavěšuje telefon poté, co si nedokázal doopravdy promluvit se svým strýcem. Zase. Psychiatr mu říkal, že si mají o čem promluvit a že by pomohlo, kdyby na některé sezení přišel i strýc a poslechl si o svém bratrovi, otci Mladého Levanta. Jeho strýc s tím nikdy nebude souhlasit.

Možná už tohle všechno ví.

Možná se cítí stejně.

Možná. Možná, možná.

Jediné, co Mladý Levant o svém životě ví, je to, že nenávidí otce, že selhal a že zemře. Spolu s dalšími.

Je v posteli. Leží v ní po většinu dopoledne. Plně oblečený z předchozího večera, a možná ještě z toho před tím. Skoro si nevšímá plynutí času. Radši se noří do mlhy.

Ví, že to v tom pokoji jistě páchne, ale musel by vstát, jít ven a zase se vrátit, aby doopravdy pochopil, v jaké špíně se rochní.

Vnitřek úst mu připadá jako porostlý lišejníkem. Zuby má pokryté něčím kluzkým. A jeho vlasy vypadají od mastnoty téměř černé. Řeší to tím, že si přetahuje přikrývku přes hlavu.

Nechce vypadat takhle, až zemře.

To by bylo ubohé.

Všechno v jeho nitru ho nabádá, ať vstane a že to bude snadné, ale nedokáže se k tomu přimět. Nedokáže se vytrhnout z pohodlné špíny, v níž přebývá. Chápe, že to vypadá hloupě. Že ví, jak se cítí a jak to ovlivňuje každého, s kým se setká. Že to dělá sám sobě. Že by mohl přestat, kdyby opravdu chtěl. Dokonce i ví, kdy, proč a jak to začalo.

Nejde o chemickou nerovnováhu.

Není to dědičné.

Jde o techniku.

To mu tvrdí jeho psychiatr. Může Mladého Levanta naučit, jak to zvládat, pokud skutečně chce.

Je pátek. Jeho poslední den. Musí vstát. Musí se dát do pořádku, umýt si vlasy i tělo něčím, co voní jako aloe vera nebo kokos, vyčistit si zuby a použít ústní vodu. Musí vypadat co nejlíp. Nesmí vypadat uboze, ohavně nebo zkrachovale.

Je ten, koho vidíte v popředí.

Vyčnívá nad ostatními.

Nad těmi osmi, které vezme s sebou.

Ve skutečnosti nechce zemřít.

Nikdo z nich nechce.

Tak to funguje.

Právě proto musejí jít.

S hlavou pod přikrývkou, ponořený ve vlastním pachu a špíně, myslí na svého strýce a na to, jestli někdy dojde na ten velice potřebný rozhovor.

Jistěže ne. Jedině že by ho někdo včas zastavil. Tak to bývá. Matka vypne plyn, vejde zrovna, když se podřezává, nebo se jeho strýc navzdory věku dostane k domu před sanitkou a přiměje ho, aby se vyzvracel, nebo ho nějaký přítel, kterého už nemá, odtáhne od srázu, případně přítelkyně, která nikdy nestála o takové drama, prohlédne, že blufuje, a řekne mu, ať „to teda kurva udělá“.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Takový normální den.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.