Orwell na steroidech

Kupka — Neff
Hnát — Thakur-Weigoldová
Romancov — Kofroň
Skořepa — Tenconiová
Novák — Lamser
Horská — Knap
Kysilka — Beneš
Uherík — Salzmanová
Čábelová — Kartous
Lalka — Špidla
Chlupatý — Kinský

Roman Chlupatý (ed.)

© Roman Chlupatý, 2020

© 65. pole, 2020

ISBN 978-80-88268-43-7 (tisk)

ISBN 978-80-88268-46-8 (EPUB)

ISBN 978-80-88268-47-5 (MOBI)

Zajímám se o svoji budoucnost,
protože v ní hodlám strávit zbytek života.

Charlie Chaplin

OBSAH

Prolog

Martin Kupka a Ondřej Neff:

2050: Utopie vs. dystopie

Megatrendy

Michael Romancov a Jan Kofroň:

Mocenská mapa světa

Miroslav Novák a Jan Lamser:

Peníze včera, dnes a zítra

Pavel Hnát a Sarbani Bublu Thakur-Weigoldová:

(De)globalizace 3.0

Konkurenceschopnost

Michal Skořepa a Raffaella Tenconiová:

Europe first (not)!

Helena Horská a Petr Knap:

Lesk a bída automobilu

Pavel Kysilka a Petr Beneš:

Firma mocná i nemocná

Odolnost

Štěpán Uherík a Marian Salzmanová:

Chaos jako nový normál

Ján Lalka a Aleš Špidla:

Velký a ještě větší bratr

Lenka Čábelová a Bob Kartous:

Vzdělávání pro 21. století

Epilog

Roman Chlupatý a František Kinský:

Trvale (ne)udržitelné hodnoty

Očekávejte neočekávatelné, radil jsem od počátku druhé dekády špičkám politiky, byznysu a financí, s nimiž jsem se potkával. Odpovědí mi byla převážně apatie zaštítěná tím, že business as usual funguje, a místy dokonce nevraživost. Jeden z dávných přátel, majitel úspěšné středně velké firmy, mě například emotivně poslal do… slonovinové věže s poukazem na to, že je to stále těsnější regulatorní kazajka, a nikoli všudypřítomný chaos, co ho trápí. Něco podobného se lidem soustředěným na detail těžko rozporovalo. Řešili stromy a přitom ignorovali les nejistoty na obzoru.

To, že se neznámo blíží, mi krátce po vypuknutí největší hospodářské krize od Velké deprese začala signalizovat jak některá data, tak i rozhovory s pány a kmány v rozličných koutech světa. S tím, jak roky ubíhaly, se postupně začala tato abstraktní hrozba – a s ní spojené příležitosti! – propisovat do reality kolem nás: Obchodní a podle části zasvěcených už „totální“ mocenské války ničí zavedené pořádky na globální scéně; v důsledku technologické (r)evoluce implodují osvědčené obchodní modely a mizí hranice sektorů; neschopnost politiků reagovat na tyto a související výzvy vyvolává nevraživost, která je z pohledu moderních demokracií bezprecedentní.

Nejde přitom o žádnou běžnou turbulenci, shrnují autoritativně analytici McKinsey Global Institute, ale o změnu desetkrát rychlejší a působící s třistakrát vyšší razancí, než vyvolala průmyslová revoluce. Její příčinou je hned několik megatrendů, které by našimi životy významně zacvičily samy o sobě. Ale vzhledem k tomu, že se dnes historické milníky urbanizace a demografie potkávají s mocenským rebalancem a příchodem nového technologického paradigmatu – a to vše je doplněno environmentální degradací –, musíme se dnes vypořádat jak s jednotlivými trendy, tak i jejich multiplikačním efektem. Jedinou konstantou tak bude změna. A hodně rychlá.

Pandemie covidu-19, která svět zasáhla v první polovině roku 2020, realitu nastartovaného historického zlomu se vším špatným a dobrým, co k tomu patří, odkryla naplno. Krizová solidarita mezi státy byla podstatně více než kdykoli od pádu Berlínské zdi diktována mocenskými zájmy a sférami vlivu, o to efektivnější ale byla na úrovni neformálních (virtuálních) skupin a lokálních komunit. Firmy kolabovaly kvůli závislosti na příliš dlouhých dodavatelských řetězcích, mnohé však dokázaly během pár dnů vstát z popela a přizpůsobit svou výrobu potřebě a možnostem. Nošení roušek se zpolitizovalo a zvýšilo už tak obrovskou polarizaci ve společnosti; podpora zdravotníků a dalších v první linii přesto byla takřka univerzální a stala se nepřímým příslibem toho, že by se opomíjené skupiny mohly dočkat systémového uznání.

Společně s výše popsanými bipolárními trendy se pandemie koronaviru stala také katalyzátorem poptávky po tom, „co bude“. Jako vždy, když lidstvo překvapí přílet „hejna černých labutí“. A jako vždy se také objevily detailní odpovědi vycházející z velkých dat i malých kávových sedlin. Historické zkušenosti umocněné aktuálními paralelami přitom před podobnou intelektuální ekvilibristikou hlasitě varují.

Během druhé světové války ekonom Kenneth Arrow nastoupil k leteckým meteorologům a zanedlouho zjistil, že se přesnost předpovědí v delším horizontu blíží náhodě. Informoval o tom generální štáb, z něhož mu přišla odpověď: Víme o tom. Předpovědi ale potřebujeme pro plánování… Je to paradox, že ani 80 let zkušeností nevyléčilo závislost na iluzorním světle v tunelu, což mi v červenci 2020 potvrdil analytik velké nadnárodní skupiny. Navzdory všem neznámým (čítajícím uzavírky celých zemí a neschopnost firem nastínit, co s nimi napříště bude) dostal za úkol namodelovat vývoj ekonomiky v dalším roce – s dodatkem, že vedení si je vědomo marnosti podobného cvičení, ale potřebuje model k tomu, aby nastavilo chod celé společnosti.

I s tímto vědomím vám předkládám knihu zacílenou na to, co nás čeká v dalších třech dekádách, a jak i proto bude svět vypadat v roce 2050. Namísto nedosažitelného autoritativního jízdního řádu do stanice budoucnost nabízí nástin možných scénářů a s nimi spojený výčet klíčových oblastí, inspirativních otázek a v neposlední řadě možná východiska, o nichž má smysl dnes přemýšlet. Společně s tím jde pak také o záznam doby a uvažování, což může být pro budoucí čtenáře zajímavé a poučné.

Spoluautory knihy jsou moji partneři z projektu Alter Eko, do něhož se od roku 2011 zapojují špičkoví domácí i zahraniční ekonomové, byznysmeni a akademici. Společně jsme šířili v úvodu zmíněnou tezi o blížící se metamorfóze světa a potřebě se na ni připravit. Jako oddychové mentální cvičení jsme si pak během léta 2019 naordinovali zamyšlení nad tím, jak život (ne)bude vypadat v půlce tohoto století, a to i v kontextu dystopických vizí autorů sci-fi, jakými byli George Orwell nebo Isaac Asimov. Takto vzniklé „podkladové debaty“ jsme se po příchodu covidu-19 rozhodli aktualizovat, adekvátně doplnit a nabídnout v ucelené podobě jako průvodce chaosem.

S cílem pokrýt vše podstatné a zároveň reflektovat stávající dění jsme navíc původní materiály doplnili o dvě debaty s předními zahraničními odborníky na vyhledávání a analýzu trendů a na středoevropské a východoevropské ekonomiky v globálním kontextu. Myšlenky Marian Salzmanové a Raffaely Tenconiové tak záměrně ilustrují sílu okamžiku, v němž kniha vznikala – v červenci 2020 počet nemocných covidem-19 narůstal, mnohé ulice amerických i evropských měst bouřily v důsledku hnutí Black Lives Matter a americko-čínské mocenské špičkování opět nabíralo na obrátkách –, ale stejně tak nejspíš časem připomenou, že obvykle přeceňujeme význam událostí, kterými žijeme.

Stručně, je na každém z nás, zda žijeme ve vesmíru přívětivém, nebo nepřátelském, jak řekl Albert Einstein. Debata o tom, jak si jako stát, firma i jednotlivec zajistit místo v tom prvním, nabírá na obrátkách. Těšíme se na ni. Těšte se na ni!

Za tým AlterEko.info
Roman Chlupatý, zakladatel

MARTIN KUPKA

Makroekonomický analytik s přesahem do oblastí hospodářské politiky. V současnosti je hlavním ekonomem ČSOB, má zkušeností i z práce v Akademii věd, ve vídeňské kanceláři NRI nebo na ministerstvu hospodářství. Po roce 1989 se spolupodílel na obnově výuky makroekonomie na Karlově univerzitě v Praze.

ONDŘEJ NEFF

Spisovatel science fiction a vyjevený glosátor politického dění. Sám sebe zaměstnává, živí a šatí a hodlá při tom zůstat. Píše o světě až po hranice Sluneční soustavy, ale nejraději je se psy v lese.

2050: Utopie vs. dystopie

Martin Kupka: První otázka či téma naší diskuze reflektuje jak můj osobní a profesní zájem, tak i to, že jde o pomyslný výkop knihy, v níž se pokoušíme dohlédnout svět v roce 2050 a cestu, která nás k němu dovede: Jde o přesnost a tím také smysluplnost předpovědí. Pokud jde o makroekonomické predikce, rozumný horizont, tedy období, kam můžeme s dostatečně vysokou pravděpodobností dohlédnout, odhaduji v závislosti na typu ukazatele na rozmezí jednoho týdne až roku. Většinou přitom platí, že s prodlužujícím se horizontem schopnost formulovat spolehlivé předpovědi rychle klesá, a jde-li o predikce s horizontem přesahujícím pět let, nemusí být výsledek složitých modelových propočtů o moc horší než věštba z křišťálové koule, kávové sedliny nebo ovčích jater. Jak hledí na výhledy s předlouhým horizontem třiceti let autor sci-fi? Mají ještě jiný přínos než uspokojovat lidskou zvědavost, která je, nejen v tomto ohledu, nekonečná?

Ondřej Neff: Kdyby to smysl nemělo, lidé by to nedělali. Je to svůdné. Já tyto pokusy o predikci – zejména tedy ze strany science fiction – přirovnávám k brokovnici: Vezmete brokovnici, vystřelíte, každý z těch dvou set broků se někam trefí a vy pak s trochou štěstí můžete ex post přesvědčivě tvrdit, že jste mířil přesně tam, do správného puntíku.

Když se podíváte na historii sci-fi, najdete řadu velmi přesných predikcí. Například můj oblíbený Jules Verne umístil start letu na měsíc na Mys Canaveral a předpověděl, že při návratu na Zemi astronauti přistanou do moře. Když se podíváte na původní ilustrační rytinu z 19. století, obrázek vypadá přesně jako fotka přistání Apolla. A to je ono, autor vystřelil, v něčem se trefil, a vedle toho je spousta naprostých nesmyslů.

To platí i o vizích mého oblíbeného Isaaca Asimova, který se věnoval mnoha atributům dnešního světa. Asimovovi se dařilo výrazně lépe predikovat technologické inovace, trendy ve výpočetní technice a budoucnost soužití lidí s roboty než kupříkladu kalendář dobývání vesmíru, kde byly jeho odhady mnohem optimističtější, než jaká se ukázala skutečnost. Já to chápu tak, že může být v některých oblastech předpovídání budoucnosti jednodušší, mimo jiné proto, že na sebe jednotlivé evoluční kroky logicky navazují a do vývoje zasahuje méně zvratů a vnějších šoků. Nejistota, kterou je těžké vyloučit i v případě relativně přímočarého vývoje, pak spočívá v tom, že si málokdy dokážeme představit všechny vedlejší efekty, které inovace přináší. V určitém okamžiku může rozvoj nějaké technologie začít ovlivňovat úplně jinou a na první pohled nesouvisející oblast. Takto otevřeného prostoru si přitom zpravidla jako první nepovšimnou staří harcovníci, ale až nastupující generace formované novými technologiemi.

Co se týče Asimova, on ve své často připomínané predikci v deníku Toronto Star poměrně přesně předpověděl vývoj výpočetní techniky a její aplikace. Současně byl jaksi v područí, nebo prostě pod vlivem tehdejší doby a jejího očekávání stran kosmické expanze, což je paradoxní, protože začal psát už ve čtyřicátých letech. Jedna z jeho klíčových prací je románový cyklus Nadace, který se odehrává v roce tři tisíce našeho letopočtu, tedy ne za třicet, ale za stovky let. Asimov v tomto díle v souvislosti s výpočty jako úžasnou vymoženost prezentuje skládací logaritmické pravítko a vůbec nepočítá s nějakými počítači, přestože v té době už existovaly a v podstatě se o nich i mluvilo.

V případě kosmického průmyslu nebo dobývání vesmíru byl technooptimismus patrný ještě v šedesátých a sedmdesátých letech. Že tomu Asimov podléhal ještě tak pozdě mi přijde komické, protože tehdy už bylo jasné, že je „odtroubeno“, což signalizovalo rozhodnutí Američanů nedokončit projekt Apollo. Oni si tehdy řekli: „Dobře, přivezli jsme kufr kamenů, a co přivezou další Apolla, další kufry kamenů?“ (Dneska se ty kameny přitom prodávají na prstýnky v aukcích, prostě to zatím nemá smysl.) Asimov přesto psal o tom, jak se na Měsíci budou stavět domy, budou tam celá sídliště. Já si něco podobného představuji také, zrovna o tom píšu, ale zatím je to jen takové snění.

V souvislosti s kosmickým výzkumem, jeho budoucností, mě napadá, že by podstatným faktorem urychlujícím pokrok v této oblasti v 21. století mohla být vzhledem k obrovské finanční náročnosti jeho stále zřejmější komerční a vojenská využitelnost. Berme i tento determinant nebo dimenzi budoucího vývoje v potaz, nahlédněme do pomyslné křišťálové koule a zkusme načrtnout, v čem se bude svět v roce 2050 lišit nejvíce, a v čem se naopak bude podobat?

Nejvíce se od světa dneška budou lišit lidé. V roce 2050 budou pomyslnými tahouny společnosti lidé, kteří se narodili mezi lety 2010 a 2020. Podobně jako dnes to budou ti pětačtyřicátníci, pětatřicátníci, tedy lidé, kteří už něco dokázali, něco vědí a v neposlední řadě vědí, co chtějí. A to se do celé společnosti propíše. Proto je třeba se podívat na to, v čem vyrůstají: Moje generace vyrůstala v poválečné bídě, přece jenom jsme nějak pocítili tíhu života a uvědomili si, že bez práce nejsou koláče. To nám dokola opakovali a já tomu dodnes pošetile věřím. Generace, která rozhodne o podobě světa v roce 2050, to tak nemá. Narodila se do blahobytu, míru, svobody, volnosti cestovat, do plné možnosti uplatnit své schopnosti a následovat své zájmy. Myslí si tak, že to je naprosto přirozené, a neuvědomuje si, že je to zázrak, který tu nikdy nebyl, a může se velice dobře stát, že už nikdy nebude. Nicméně tito lidé jsou takto strukturováni, což neříkám, že je špatně, prostě to tak je. Vaše otázka ale jistě směřuje spíše k technickým věcem.

Třeba i kulturním.

Ono to s tím souvisí, protože osobnostní predispozice ovlivní v podstatě všechno, bude to mít mimo jiné také politické důsledky pro organizaci společnosti. Proto jsme dnes svědky nástupu ekologismu, je tady evidentní touha po nějakém romantizovaném návratu k divošství. Podobné proudy už tu byly v 18. a 19. století a plynou právě z toho, že tu chybí zmíněný imperativ „komu se nelení, tomu se zelení“, jinými slovy, že je třeba být soustavný, musí se pracovat a je nutné mít cíl. To všechno jsou z pohledu nastupující generace zbytečné hlouposti, což nakonec může nějakou dobu fungovat. Uvidíme, v roce 2050 to už bude opravdu dlouhou dobu mimo mě.

A co se technických věcí týče? Jednou z klíčových věcí – a zde zase navážu na Asimova – bude pokračující computerizace. V této souvislosti přitom zmíním dva markantní směry, které se projevují už dnes: Půjde o hlasové ovládání, o komunikaci nikoliv přes nějaké klávesnice, myši a podobně, ale o dialog. To bude mít obrovské důsledky, které (a vy už jste to zmínil, když jste mluvil o těch vedlejších efektech) si dneska nedovedeme představit a nedovedeme tak dohlédnout, co všechno to vyvolá. Druhým hybatelem pak bude rozšířená realita, to znamená průnik počítačově vygenerované pseudoreality s realitou. A tyhle dvě věci zásadním způsobem změní existování člověka ve světě.

Jak rychlý nástup těchto technologií a s nimi spojené reality (či „reality“) čekáte?

Společenská objednávka existuje. Ruku v ruce s tím – a to je vždy – je třeba řešit technický aspekt. Když se vrátím ke kosmickému úsilí v šedesátých letech a takovému tomu lavírování „chceme/nechceme, uděláme to/neuděláme to“, což trvá dodnes, ono je to dáno naší otrockou vazbou na chemii. Rakety jsou chemické, a dokud budou kosmická plavidla na bázi chemie, budou sny o dobývání planet, neřkuli cizích galaxií, k smíchu, půjde o nesmysly. To je jako kdyby někdo bájil o tom, že se bude někam létat pomocí balonů. Nikam daleko létat nemůžeme, protože jsme zatížení a limitováni technologií.

Samozřejmě že tyto limity je třeba vnímat i v kontextu energetiky a dopravy obecně. Dnes jsme ve fázi třeštění okolo elektromobility a (opět) ignorujeme ono otrocké zatížení chemií. Přitom v každém elektromobilu jsou dva metráky chemie, která je drahá, ekologicky zhoubná a nebezpečná. Když to začne hořet a vybouchne to, tak je to téměř neuhasitelné. Dneska vás proto nepustí do letadla s powerbankou a tito snílci, kteří bohužel ovládají i páky moci, chtějí nahnat miliony automobilů do ulic, kde v podstatě půjde o bomby mezi čtyřmi koly. To podle mě skončí velikým fiaskem.

Potřebujeme tedy něco nového, nečekaného, co nás zbaví technologických okovů.

Přesně tak, pomyslnou talebovskou černou labuť. Představme si, že se objeví fyzikální uchovávání energie; rychlé, ekologicky bezpečné, čisté a kapacitně použitelné. To by změnilo svět. Jestli k něčemu podobnému dojde, to ale já nedokážu předpovědět, protože nevím, jestli to není bájení, jako v případě perpetua mobile, které zajistí, že bude už navždy dobře. Respektive my víme, že perpetuum mobile je nesmysl. Je jím i fyzikální uchovávání energie, nebo je tohle možné? To dnes nikdo neví. Přitom to může být ona velká neznámá, která přehodí výhybku směrem, který je vlastně do jisté míry předvídatelný. I já, pokud by fungovalo uchovávání energie na fyzikálním principu, budu mít na střeše solární panely a baterie ve sklepě. Nebyl bych takový blázen, abych kupoval od někoho energii, která vznikne spalováním uhlí, když si všechno potřebné zajistím sám a doma.

Přírodní prostředí, na které už jsme několikrát narazili, se relativně rychle mění. Vědci a politici diskutují o tom, zda se jedná o změny reverzibilní, či nevratné, nakolik jsou způsobeny člověkem, a do jaké míry je proto namístě se snažit probíhající změny modulovat. Klesající biodiverzita a globální oteplování přitom nesporně mají potenciál podobu našeho světa během příštích třiceti let významně ovlivnit. Klimatické změny doprovázené změnami demografickými například hrozí iniciovat migrační vlny mnohem většího rozsahu, než byla ta, která nedávno hrozila rozštěpit Evropskou unii. Jak to vnímáte vy? Třeba i s přihlédnutím k tomu, o čem také psal Asimov, podle kterého jsou dlouhodobé předpovědi podmíněné takzvanými zamlčenými předpoklady o tom, že se něco jiného nestane. U Asimova šlo o riziko jaderného konfliktu mezi tehdejším Sovětským svazem a USA, dnes si namísto toho můžeme dosadit jakoukoliv černou labuť, dostatečně mohutnou na to, aby vykolejila zaběhaný světový pořádek.

Je naprosto iluzorní si myslet, že se migraci dá zabránit. V okamžiku, kdy letenka do Barmy nebo Vietnamu stojí deset tisíc korun, je svět prostě malý a dostupný, takže lidé migrovat budou. Měli bychom přitom rozlišit dva způsoby nebo druhy migrace: To, co jsme tu zažili v roce 2015, bych přirovnal k třeštění, které Spojené státy zažily v roce 1848 a potom ještě jednou při té slavné londonovské zlaté horečce. Lidé se najednou masově zbláznili a i ti, kteří k tomu neměli žádné předpoklady, kancelářské myši, si řekli, „já kopnu a najdu zlato“. Sebrali se a s holýma rukama táhli do ledové pustiny, netušíce, co je tam čeká. Celých 99,9 procenta skončilo bídně; když to přežili, byl to úspěch. A to už byla ta druhá zlatá horečka regulována americkou vládou, v roce 1848 šlo o genocidu.

Onu nedávnou „imigrační krizi“ je možné k tomu přirovnat: Najednou se dala do pohybu masa lidí s vidinou toho, že je někde nějaké Německo, kde každý dostane vilu, bude tam hrát za peníze fotbal a bude se mít prostě báječně. Prostřednictvím mobilních telefonů si to řekly desetitisíce lidí a daly se na pochod, to bylo šílené. Podle mě šlo o obrovskou chybu, mimo jiné politickou. Nevěřím totiž, že to tajné služby nevěděly dopředu, že tomu nešlo zabránit. Když už ti lidé byli na nádraží v Budapešti a táhli na Německo, kancléřka Merkelová nemohla říct, „pošlete na hranice Bundespolizei s kulomety a postřílejte je“, jako to dělá premiér Netanjahu na hranici Gazy; to prostě nešlo. Nicméně určitě se tomu dalo zabránit ještě před tím, než to celé začalo.

Dnes, zdá se, nic podobného akutně nehrozí. Na druhou stranu možnost opakování něčeho podobného – mimo jiné z důvodů, které jste načrtl – nelze úplně bagatelizovat. A to, co dnes říká Tomio Okamura nebo Martin Konvička a jejich přívrženci, to jsou prostě nesmysly. Opakuji, migraci nelze zabránit. Je to v podstatě jako s globálním oteplováním: Naše civilizační sféra to bude muset akceptovat, respektive nebude moci to neakceptovat, protože ono to tak prostě bude. Stejně, jako když začne pršet. Déšť se vás také neptá, jestli se vám to líbí, nebo ne. Pokud nechcete zmoknout, nechcete být mokrý, vezmete si paraple nebo se patřičně obléknete nebo někam zalezete, ale s deštěm samotným nic neuděláte. Takhle to je a toto určitě bude jeden z prvků, které budou výrazně určovat podobu světa za třicet let.

Jak tedy i proto bude společnost, společenské soužití v polovině století vypadat?

Říkám tomu vrstevnatá společnost. Jakousi její vizuální představu mám z mého milovaného filmu Ridleyho Scotta Blade Runner. Tam máte mrakodrapy, na jejichž úpatí, někde dole, je takové to červové podhoubí lidí a pololidí; když jdete vzhůru, postupně narazíte na iluze v podobě reklam; a nahoře žijí milionáři ve svých šílených světech obydlených roboty. Toto je vize světa, který nás čeká. Půjde o život městský – oni ti Somálci a další nepůjdou k nám do naší vesnice Zvole. Oni ale nepůjdou ani do Česka, protože jim prostě nic neříká a nenabízí. Budou se stahovat do už tak velkých aglomerací. Postupně tak vzniknou megapolis s etnickými ghetty, jaké už dnes můžeme najít třeba v Paříži. Příkladem nám může být newyorský Harlem. To byla původně nejbohatší čtvrť New Yorku, kterou založili bohatí Holanďané. Když tam zavítáte dnes, je to úplně jiné místo: vybydlené chudinou, která se tam nahrnula a původní obyvatele jaksi vypudila.

Takhle to bude vypadat i na našem kontinentu. My budeme muset ty lidi uživit, udržet v klidu, aby nevraždili více, než čemu prostě nejde zabránit, aby nespustili občanskou válku. K tomu, věřím, pomohou zmíněné informační technologie, protože vygenerují umělé životy, které tito lidé budou žít; budou chodit s virtuálními brýlemi, něco snědí a budou happy. Nám by se asi zvedl žaludek, kdybychom ten svět viděli, ale ti, kteří se do něj narodí a budou v něm stárnout, vám řeknou: „To je normální, takhle to bylo vždycky.“

Do jaké míry by mohl tento scénář změnit covid-19, případně jiná podobná pandemie či obecněji černá labuť, v jejímž důsledku by se omezil přeshraniční pohyb?

Máme za sebou půlroční zkušenost s covidem. Zdá se, že je to nemoc spíš společenská než medicínská. Zvláštní je, že se pořád mluví o krizi, ale ona nenastává. Ty zásadní problémy, o kterých jsme mluvili, covid, myslím, neovlivní: Migrace pokračuje a politická mapa se nezměnila, Západ je pořád pod zásadním vlivem zelené levice a chystá se pokračovat v autodestrukci. Zdá se mi, že se urychlí computerizace společnosti. Ukázalo se, že osobní kontakt nejen není nutný, že je nebezpečný. Virtuální realita má stoprocentní imunitu, proč do ní nevstoupit? A ještě jeden aspekt – to radostné boření svobody pod heslem osvobození se urychlilo a covid k tomu dal argument: ochrana zdraví.

Zmíněný covid-19 mě vede k dalšímu velkému tématu, tím je lidské zdraví a délka života. Dnes se mluví o tom, že zanedlouho budeme disponovat léky na nevyléčitelné nemoci a většina z nás se bude v dobré kondici dožívat stovky. Bude to tak, nebo bude progres v této oblasti pomalejší, namísto starých nemocí nastoupí nové, případně se začnou v modifikované podobě vracet ty už vymýcené?

Bezesporu průměrný věk statisticky narůstá. Zajímavé přitom je, že se už v 17. a 18. století lidé dožívali osmdesáti i devadesáti let. Byl to ale jeden ze sta, z tisíce. Jinými slovy, jde o to, kolika lidem se to podaří; a tyto statistky se zvyšují a zvyšovat budou. Podmíněno to pochopitelně bude nadále životosprávou a určitou kázní lidí. Kdo například kouří, ten si zahrává, že bude žít průměrně o deset let méně, než by žil, kdyby nekouřil. Kdo se cpe uzeninami a tlustým vepřovým, nehýbe se a váží sto deset kilo, ten si koleduje o totéž. To se ví a vědělo se vždycky. Medicína přitom lidi pracující na svém sebezničení zachraňuje, podává jim pomocnou ruku, díky které se i oni napříště budou schopni přiblížit té stovce. Moje vnučka je narozená v roce 2008. Pokud nebude dělat vyslovené hlouposti, určitě se dožije 22. století.

Na druhou stranu, abychom nenastavili očekávání příliš vysoko, bych připomněl výzkumy, podle nichž je lidský organismus zkonstruován tak, že posun věku dožití významně za hranici sto dvaceti let není kvůli existujícím biologickým limitům možný. Nicméně i kdyby se nepodařilo v dohledné době lidský organismus „přeprogramovat“ k vyšší dlouhověkosti, realistickou ambicí by snad mohlo být dosažení vysokého věku v dobré fyzické a duševní formě. Souhlasíte?

Přesně tak. Půjde o to nežít jako nějaká želva, která jen tak lapá po dechu. To není o co stát, známe z praxe případy hodně starých lidí, kterým opravdu nebylo co závidět.

V předchozí odpovědi jste zmínil životosprávu a kázeň, což přinejmenším nepřímo souvisí se vzděláním a vzděláváním. Jak se to změní do roku 2050?

To je velmi zajímavá otázka, protože ona se mění samotná podstata toho, čemu říkáme vzdělání. Když si vezmete obsah klasického gymnázia za Rakouska-Uherska, šlo o to umět latinsky, řecky, znát historii a minimálně jeden, spíše dva živé jazyky. Můj dědeček byl obchodník, prodával hrnce, a přitom četl Tolstého v originále, Balzaca v originále, měl předplacenou lóži v Národním divadle. To byla tenkrát norma pro člověka jeho pozice. A takovéto vzdělání v onom, řekněme, klasickém pojetí upadá, o tom není nejmenších pochyb. Jestli je to dobře nebo ne, to nevím. Dnes jsou zase lidé flexibilnější, snadněji se orientují v rychle se měnícím světě, dovedou si najít informace a tak dále. Je a bude to prostě jiné.

V posledních letech se množí možnosti distančního vzdělávání, on-line kurzů a e-learningu, což pandemie covidu-19 jen přiživila. Je možné, že vyučování „postaru“, založené na osobním kontaktu učitele se skupinou žáků, časem úplně zmizí? Mohou virtuální realita a umělá inteligence zaplnit mezeru, která by tím vznikla?

To si nedovedu představit, respektive dovedu si představit všechno, ale kontakt s živým učitelem je podle mě nenahraditelný, pokud je to tedy dobrý učitel. Asi každý máme vzpomínku na dobré učitele, s nimiž jsme se potkali na školách, na různých stupních, a to je jako lidská štafeta, kterou nebude možné ani ve třetím tisíciletí nahradit nějakým robotem. Lidskou symbiózu, empatii a podobné věci totiž nelze suplovat, to se nezmění.

Samozřejmě že je pozice učitelů čím dál tím obtížnější, protože empatii získá jenom osobnost, tu nikdo nenadeleguje. Učitel takový musí být, a když není, tak může třískat pravítkem do katedry, jak chce, a stejně mu to nebude nic platné. Přitom ještě kupříkladu moje generace byla zvyklá učitele poslouchat. Tehdy bylo jakousi rodičovskou mantrou říci: „Pane učiteli, ten můj kluk je sígr, klidně mu ji vlepte, kdyby zlobil.“ Tělesné tresty byly normální, my jsme například ještě na stupínku klekávali za trest v koutě.

V době mé školní docházky se už tento aspekt disciplíny začal drolit. My už jsme v koutě nemuseli klečet, stačilo stát. A pravítko už učitelům sloužilo výhradně k podtrhávání na tabuli. Tehdy ještě tabuli dřevěné, nikoliv multimediální.

Stručně, svět se i v tomto mění. Určitě to má i své výhody, dnes například není takový odstup mezi učitelem a žákem. Není to tak, že se žák nesmí na nic zeptat, a obecněji je ten kontakt takový lidský, snazší. To zase přispívá k navození onoho zmíněného empatického vztahu mezi učitelem a žákem, což snad bude pokračovat a prohlubovat se.

Po škole přichází práce. Jak se ta změní v průběhu příštích třiceti let? Co se týče struktury, očekával bych pokračování nastartovaného procesu relativního posilování sektoru služeb na úkor průmyslu, zejména pak průmyslu tradičního, velkosériového, s nižším obsahem přidané hodnoty. V řadě oborů budou zřejmě i v příštích dekádách lidskou pracovní sílu nahrazovat stále chytřejší stroje. A ruku v ruce s tím se pak vynořují dvě zajímavé otázky. Zaprvé, do jaké míry se podaří v globálním měřítku substituovat zaniklé pracovní příležitosti tvorbou zbrusu nových pracovních míst a rekvalifikací zaměstnanců? A zadruhé, jak naloží lidé s rostoucím množstvím volného času, který budou mít k dispozici? Nehrozí nám postupný rozpad společnosti na dvě vrstvy: jednak na relativně tenkou horní vrstvu vysoce kvalifikovaných lidí disponujících dobrými sociálními kontakty a jednak na masu novodobých „nevolníků“ vykonávajících jednoduché operace (podobně jako Charlie Chaplin ve filmu Moderní doba), kteří budou přemíru volného času osaměle ubíjet konzumací pestré nabídky virtuální reality a „junk foodu“?

Myslím, že jste to popsal poměrně přesně. Já bych k tomu jen dodal, že to à la Charlie Chaplin už téměř neexistuje, pásová výroba je dnes už do značné míry robotizovaná a lidé v ní fungují jako kontroloři a podobně. Nějakého s odpuštěním polodementa k těm moderním mašinám prostě nemůžete postavit, to musí být všechno kvalifikovaní lidé.

Co se pak počtu míst týče, podle některých lidí s rozvojem computerizace naopak pracovní místa přibudou. Já tomu moc nevěřím, mně to trochu přijde jako hra letadlo: Budou existovat určité limity a spousta práce, respektive lidí nebude potřeba. S tím pak určitě souvisejí takové ty sociálně ekonomické vize se zaručenou mzdou neboli určitým garantovaným standardem, díky kterému se každý nají, oblékne a bude někde bydlet.

Bude to takový důchod. Nikoliv starobní, ale celoživotní. A nárok na výplatu tohoto důchodu může být podmíněn tím, že příjemce nebude „zlobit“.

To je ta čínská verze, pětkrát přejdete na červenou a přijdete o to. V Číně – a to souvisí s Orwellem, s nímž jsme začali – moc reaguje na chování lidí odměnou nebo trestem. On je to zřejmě asiatský přístup, vycházející z tamní kultury a tradice, a strašné je, že to funguje. Obávám se nicméně, že to funguje jenom na ně, že tady by to moc nefungovalo.

Tím jsme se posunuli k další zajímavé oblasti – tou je uspořádání státu a společnosti. Jedním z velmi frekventovaných mediálních témat se u nás i v zahraničí z řady důvodů – pozitivních i negativních – stala Čína: její rychlý ekonomický růst v posledních dekádách, odlišné chápání lidských práv, vztah k životnímu prostředí nebo teritoriální požadavky. Její význam přitom dobře ilustrují data, podle nichž může vyústění aktuálního čínsko-amerického obchodního a obecněji mocenského konfliktu přispět k oživení, nebo naopak k oslabení ekonomického růstu celého světa. Anebo ukazatele, podle kterých už vystřídala Spojené státy na pozici největší světové ekonomiky. Domníváte se tedy, že by se čínský model – podle našich měřítek málo demokratický, nicméně v určitém ohledu bezesporu úspěšný – mohl jednoho dne rozšířit i na Západ?

Stejně jako není aplikovatelná demokracie na společnosti, které na takový systém fungování společnosti nejsou uzpůsobené, není autokracie aplikovatelná na nás. My jsme k demokracii zráli pomalu od neandrtálců, šlo o určité rysy, které v historii rozeznáte, kdežto ty asijské společnosti byly vždycky založené na naprosto nelítostné uzurpaci. Když čtete jejich literaturu, s úžasem zjistíte, že v určitém období znali v podstatě jen trest smrti na všechno, žádný jiný trest. Dodnes, když v Číně nebo Japonsku necháte peněženku a vrátíte se za dvě hodiny, tak tam leží, což je známý motiv z království Drakónova, ale oni to takhle měli stovky let. Navazují tak jen na to, v čem dlouho žili. Když my kritizujeme čínské poměry, neuvědomujeme si, jakými příšernými etapami společenského rozvratu si v minulosti prošli.

Ještě nedávno tím subkontinentem táhly ne dvě armády, ale třeba pět, každá jiná, každá měla tři miliony vojáků a ti se vraždili vzájemně, vraždili obyvatelstvo, a trvalo to desítky let. Číňané, Japonci a další mají za sebou taková údobí. Než přišel šógunát, v Japonsku docházelo k šíleným masakrům, v jejichž důsledku se obyvatelstvo zredukovalo na desetinu. Toto jsou historické zkušenosti, které je dovedly k autokratickému způsobu existence. Věřím, že časem i toto poleví a dospějí k něčemu, řekněme, mírnějšímu, ale zatím to tak je.

Čekal jsem, že Čína v důsledku svého režimu a všeho, co s ním souvisí, narazí na nějaké intelektuální limity. Zatím to tak nevypadá. Jako příklad uvedu technologii digitální fotografie, které se dlouho věnuji. Žádné kopie – došlo k postupné dominanci. Někde úplné. DJI drony jsou čistě čínská konstrukce, Číňané ji nikde neukradli, ono to nikdo jiný neumí vyrobit. I proto mám v případě kauzy Huawei drobný pocit, že jsou ty řeči o špionáži v podstatě jenom obušek na chabou obranu. Ve skutečnosti je za ní strach z technologické převahy. Je šílené, že jsme to připustili. Jasně je to vidět v mobilních telefonech. Před patnácti lety dominovala finská Nokia. S tou jsem byl tenkrát ve styku, profesně jsem s nimi spolupracoval. Bavilo mě, jak byli nadutí, jak byli přesvědčeni, že jsou absolutní kingové. A kde dnes jsou? Je tady vize sítě nové generace a Západ ji nedovede postavit v takové kvalitě a za takové peníze jako Čína.

Příběh Nokie hezky ilustruje rostoucí počet náročných výzev, kterým budou příští generace na Západě čelit. Mladí v tomto prostoru – a už jsme na to narazili – přitom nevědí, jak se dlouhodobě uskrovňovat a úspěšně čelit válečným útrapám či jiným životním překážkám. Lze v tomto kontextu věřit v trvalé udržení neokleštěné demokracie? Před chvílí jste hovořil o tom, že se demokracie vyvíjela a prosazovala velmi pomalu a postupně, přijít o ni však můžeme poměrně rychle. Ani ne před sto lety jsme toho byli svědky v Německu, kde by to tehdy vzhledem k vyspělé kultuře a silnému společenskovědnímu zázemí málokdo a priori čekal.

Jak se bude vyvíjet demokracie, to je otázka. S neklidem sleduji nárůst nedůvěry v parlamentní demokracii a pokusy nahradit ji občanskou společností. Mám problém s tím, když najednou přijde nějaký pan Minář, spolek Milion chvilek pro demokracii, a pokouší se ovlivnit nominace ministryně spravedlnosti. Z toho mám obavy, protože si s něčím podobným spojuji velikánský prostor k manipulovatelnosti. Pokud bych to měl opsat metaforicky, když je hra bez pravidel, vždycky skončí modřinami a boulemi.

Někteří komentátoři i politologové tento vývoj spojují mimo jiné s neschopností stávajícího politického aparátu dostatečně pružně reagovat na měnící se požadavky naší rychlé doby. Východiskem pak (nejen) podle nich mohou být moderní technologie, kterých jsme se už několikrát dotkli. To jen potvrzuje velká očekávání, která jsou s nimi spojena. Mnoho lidí se naopak technologií, jejich potenciálu a souvisejícího vlivu na naše životy obává. Podíváte-li se na technologický vývoj svýma expertníma očima, v jakých oblastech vidíte, že půjdou během dalších třiceti let nové technologie nejrychleji kupředu a co to může lidstvu přinést? Zjednodušeně, na co se můžeme těšit a čeho se máme bát?

Výpočetní technika v tom nejširším slova smyslu je bezesporu určující trend naší doby a určitě to bude platit i napříště. Mluvilo se o tom, že načínáme zelené století, že se půjde směrem biotechnologií. Já mám ale takovou obavu, že se podařilo vůči tomuto odvětví vygenerovat podobně iracionální nedůvěru či nenávist jako vůči jaderné energetice – kterou pokládám za čistou, bezpečnou, rozumnou a žádoucí – a tato predikce se tak nemusí naplnit. Podobně možná přijdeme o potenciál biotechnologií a genetického inženýrství, které také považuji za velmi perspektivní oblasti, které by nás například mohly zbavit závislosti na pesticidech, díky nimž by byly potraviny zdravější, šetrnější k půdě, vyžadovaly by méně energetických investic a tak dále. Stručně, potenciál tu v mnoha oblastech je. Zůstává otázka, zda, případně nakolik ho využijeme. Je tu čím dál víc ideologických předsudků a brzd vývoje. Vypadá to jako náboženský fanatismus a ten nikdy skutečnému pokroku neprospěl.

Vrátím se k tomu, co jsem zmínil na úplném začátku, a to že pomyslné rozhodovací páky postupně přeberou lidé narození mezi lety 2010 a 2020. O tom, jak bude budoucnost vypadat, tak nerozhodneme my, my o tom můžeme spekulovat. Rozhodne ale to, jací ti lidé budou, co budou chtít a co naopak ne. Myslím, že lze s jistotou říci, že to tady v roce 2050 bude méně industriální a že bude kladen mnohem větší důraz na kvalitu života, včetně kultury, životního prostředí i biodiverzity, o které jste mluvil. To už se promítá do politických preferencí, což potvrdily i nedávné volby do europarlamentu, v nichž se významně prosadil zelený proud, který tak bude určovat směr Evropy na příštích pět let, tedy do roku 2024. Pět let přitom není krátká doba, to je šestina doby k námi stanovenému cíli.

Kdyby dnes za vámi přišel mladý nadějný student a zeptal se, pane Neffe, poraďte mi, co bych měl dělat, abych dokázal co nejlépe zvládnout výzvy, které před nás budoucnost postaví, abych obstál na trhu práce i v mimopracovním životě. Co byste mu řekl? Aby pracoval, učil se a měl otevřené oči a uši?

Já bych mu poradil, aby vzal batoh, prošel patnáct zemí Afriky a Asie a pak se vrátil domů a začal pracovat.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Orwell na steroidech.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.