KALIBR

Angela Marsonsová

Mrtvé vzpomínky

Případy Kim Stoneové

KALIBR

DEAD MEMORIES

Copyright © Angela Marsons, 2019

First published in Great Britain in 2019 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Jana Kunová, 2020

ISBN 978-80-242-7093-7

Tuto knihu věnuji Maureen Kingové,
která sice odešla, ale nikdy se na ni nezapomene.

Prolog

17. červen

Oči Amy Wildeové se zavřely, když jí do žíly začalo proudit a tělem kolovat tekuté zlato. Úplně viděla brázdu té doběla rozžhavené krásy řítící se k jejímu mozku.

Účinek se dostavil téměř okamžitě. Rozkoš zaplavila každičkou píď její bytosti, tak intenzivní, až to skoro bolelo. Euforie ji přenesla na jinou planetu, do jiného světa, na dosud neobjevené místo. Tak skvělý pocit ještě nezažila. Tělem jí pulzovalo nadšení. Jedna vlna extáze za druhou dorážely na její kůži, svaly, šlachy – až rovnou do morku kostí. Snažila se ji udržet, když začala ztrácet na síle.

Neodcházej. Miluju tě. Potřebuju tě. Neodcházej, křičela, prosila, žebronila její mysl, zoufale na tom pocitu lpěla, co nejdéle to šlo.

Když se vytratily poslední záchvěvy štěstí, pootočila hlavu doleva, aby si vyměnila tajný úsměv s Markem, svým milým, svým přítelem, svou spřízněnou duší, jako vždycky, když si společně šlehli heroin.

Jenže Mark nevypadá dobře, uvědomila si navzdory únavě, která ji stahovala do přívětivé temnoty zapomnění, co po dávce vždycky následovala.

Věděla, že oba sedí na zemi v neznámém pokoji. Že ji přes džínovou bundu hřeje radiátor. Věděla, že má na zápěstí pouta, ale bylo jí to jedno. Po takovémhle rauši na ničem nezáleželo.

Pokusila se vyslovit Markovo jméno, ale nechtělo se jí prodrat ven z pusy.

S Markem nebylo něco v pořádku.

Neměl zavřené oči, nepoddal se už hřejivé dřímotě. Měl je dokořán, bez mrknutí civěly do jednoho bodu na stropě.

Amy se chtěla natáhnout a dotknout se ho, zatřást s ním, aby se probudil. Chtěla si s ním vyměnit ten úsměv, než se podvolí tmě.

Nemohla ale pohnout ani svalem.

To nebylo normální. Obvyklá tíha, která se jí vsakovala do kostí, v ní vyvolávala letargii, pocit, jako by na sobě měla závaží, ale doposud vždycky sebrala dost energie, aby se otočila a přitulila se k Markovi.

Vyčerpání se jí snažilo zmocnit, zavíralo jí víčka, přemlouvalo ji ke spánku, ale musela se pokusit Marka dotknout.

Vzdor snášející se mlze se vší silou snažila pohnout aspoň jediným prstem, ale bez odezvy. Zpráva se nemohla dostat z mozku dál.

Snažila se bojovat s plíživou dřímotou, ale jako by jí někdo přes hlavu přetahoval peřinu.

Připadala si bezmocná, slabá, nedokázala zahnat černotu, věděla však, že Mark ji potřebuje.

Nic naplat. Stínům, které ji pronásledovaly, neuměla utéct.

Začaly se jí klížit oči a zaslechla ještě, jak se zabouchly dveře bytu.

Kapitola 1

Kim cítila, jak jí trne čelist z neustávajícího ťukání dráždivě doléhajícího k jejímu levému uchu.

Do její garáže vletěla otevřeným oknem, které v červnovém vzduchu ztěžklém příslibem bouřky příliš nevětralo, můra. Hmyz se stále dokola vrhal proti šedesátiwattové žárovce.

Tohle ťukání ji ale nerozčilovalo.

„Jestli se nudíš, můžeš vypadnout,“ řekla, když se z výpletu kola odlouplo pár vloček rzi a přistálo jí na džínech.

„Já se nenudím, já přemejšlím,“ odvětila Gemma, zaklonila hlavu a zadívala se na můru, která se propracovávala k mrtvici.

„Přesvědč mě,“ pronesla Kim suše.

„Snažím se rozhodnout, jestli mám vzít kytku s sebou, nebo ji naaranžovat doma do vázy.“

„Hmm…“ odtušila Kim nápomocně a dál oškrabovala rez.

Věděla, že Bryant i spousta dalších lidí má své výhrady vůči jejímu přátelství s teenagerkou, kterou Kimina nemesis doktorka Alexandra Thorneová zneužila a zmanipulovala k tomu, aby ji přišla zabít.

Bryant to viděl tak, že holka by měla být pod zámkem ve věznici Drake Hall, v níž aktuálně přebývala i její matka a kde se Gemma tehdy setkala se sociopatickou psychiatričkou, která považovala za své životní poslání při každé příležitosti Kim potrýznit za to, že jí zatrhla ohavné experimentování se zranitelnými pacienty.

Z Bryantova pohledu se za žádných okolností nelze spřátelit s někým, kdo chtěl vaši smrt. Je to jednoduché. Až na to, že není. Protože Kim dokonale chápala dvě věci: Jak skvěle umí Alexandra Thorneová využít k manipulaci každou slabost nebo zranitelné místo daného člověka – ty, o kterých sám ví, i ty, o kterých ne. A že tohle děvče si nikoli vlastní vinou prožilo pěkně mizerné dětství.

Na dívčinu odpověď Kim nereagovala proto, že by se snažila její slova znevážit. Jenom zkrátka nevěřila, že by ta kytka byla nakonec potřeba.

Gemmina matka si během dceřina života odpykávala jeden trest za druhým a dítě vždycky hodila na krk tomu z příbuzenstva, kdo byl zrovna ochotný se ho ujmout, až nakonec nikdo takový nezůstal. Gemmě nezbylo než prodávat své tělo, aby měla na jídlo. Kdovíproč však zůstávala s matkou v pravidelném kontaktu a při každé příležitosti ji navštěvovala.

Příští týden měli matku propustit, jenomže vždycky nějak spadla do dalšího maléru, kvůli němuž jí trest prodloužili.

Kim Gemmě učinila nezávaznou nabídku, ať nevyráží do ulic, když se bude potřebovat najíst, a přijde místo toho k ní. Žádný gurmánský zážitek jí sice poskytnout nemohla, ale strčit do trouby plech mražených hranolků nebo pizzu ještě zvládla.

A Gemma nabídku využívala i nadále, přestože se jí před měsícem podařilo získat práci na půl úvazku v dudleyské knihovně.

„Tak jak to jde v práci?“ zeptala se Kim a tématu Gemminy matky se zcela vyhnula.

Gemma dlouze zafuněla a Kim se zasmála.

Někdy byla Gemma předčasně zestárlá osmnáctiletá žena, zocelená svými rozhodnutími a klacky, které jí už život stačil naházet pod nohy, a jindy jí bylo zkrátka osmnáct.

A Kim dnes ta neplánovaná společnost nevadila. Zrovna tenhle den ne.

„Hele, Gem, možná to není vrchol…“

„Nudy,“ skočila jí Gemma do řeči. „Je to vrchol nudy,“ prohlásila a protáhla obličej. „Odpípávám půjčený knížky, odpípávám vrácený knížky. Dávám knížky do regálů. Než večer zavřeme, mám tu čest pucovat klávesnice veřejnejch počítačů.“

Kim skryla úsměv. Daleko víc ji bavilo poslouchat, jak si Gemma naříká na práci, než fňukání, že nemůže žádnou sehnat.

„Jo, a včera za mnou přišla taková miloučká bábrlinka,“ pokračovala a vstala. Nahrbila záda a předstírala, že se belhá o holi. „‚Promiň, děvenko, mohla bys mi prosím ukázat, jak mám poslat synovi na Nový Zéland tyhlety fotky?‘ zeptala se a vrazila mi do ruky totálně předpotopní digitální foťák. Na mou duši…“

„Počkej,“ zarazila ji Kim, protože jí zazvonil telefon.

„Stoneová,“ ohlásila se a oprašovala si přitom rez z džínů.

„Nerad ruším, inspektorko, ale v Hollytree se něco stalo. Nebylo moc dobře rozumět. Mám jen adresu a jedno slovo,“ ozval se dispečer.

„Dejte mi tu adresu,“ řekla Kim a stoupla si.

„Chaucerova budova, byt 4B.“

Zhoupl se jí žaludek. Stejný dům, o tři patra níž. Zrovna dneska, do hajzlu.

„Dobře, vyrážím. Pošlete tam taky Bryanta.“

„Rozkaz.“

„A to slovo?“ zeptala se. „Co to bylo za slovo?“

„Mrtví , inspektorko. To slovo bylo mrtví .“

Kapitola 2

Kim se na ninjovi s lehkostí proplétala bludištěm ulic, slepých uliček a zkratek a přitahovala zvědavé pohledy skupinek lidí, kteří se co možná nejméně oblečení srocovali na chodnících ve snaze vystavit se nočnímu vánku.

Slunce zapadlo před patnácti minutami a zanechalo po sobě rudě mramorované nebe a teplotu stále ke dvacítce. Čekala je další dlouhá, upocená noc.

Kim prokličkovala mezi kójemi s popelnicemi a zamířila k Chaucerově budově, prostřednímu věžáku v otylém břiše rozlehlého sídliště Hollytree.

O Chaucerovce bylo známo, že je ze zdejších věžáků nejdrsnější a bydlí tu to nejhorší, co může společnost nabídnout.

Prvních šest let života to byl i její domov. Obyčejně dokázala tu vzpomínku nechat připíchnutou na nástěnce v nejzazším koutku mysli. Dnes ale ne. Právě teď ji měla přímo před očima.

Prosmýkla se s motorkou mezi dvěma policejními vozy, sanitkou a motorkou rychlé záchranné služby a zaparkovala za Bryantovou Astrou Estate. Bydlel o pár kilometrů blíž a ona ztratila pár minut, než ze svého domu vystrkala Gemmu. Dívka ji s vykulenýma očima zasypávala zvědavými otázkami, k čemu ji volají.

Kim by jí to stejně neřekla, ale sama nevěděla.

„Čumte, svině na motorce!“ zahulákal někdo v davu, když si sundala helmu.

Prohrábla si rukou krátké černé vlasy, aby je odlepila od kůže, a potřásla hlavou. Jo jo, tuhle nadávku neslyšela už, no, nejmíň tři dny.

Hlouček lidí kolem křiklouna se zasmál, což Kim ignorovala a zamířila ke vchodu věžáku.

Prošla vnějším kordonem, vnitřním kordonem a potom u výtahů a schodiště narazila na zeď strážníků.

Výtah vpravo měl otevřené dveře a visel pod úrovní podlahy, evidentně mimo provoz.

„Dobrý večer, inspektorko,“ pozdravila jedna policistka a přistoupila k ní. „Funguje jen jeden výtah,“ ukázala na displej, ze kterého Kim odečetla, že se kabina právě nachází v pátém patře. „Vyklízíme patro nad i pod.“

Kim kývla, že rozumí. Schodiště nechali volné pro policii, kdežto výtah zůstal přístupný obyvatelům.

Evakuovat kvůli incidentu v jednom podlaží celou budovu nepřicházelo v úvahu, a tak museli situaci nějak dirigovat.

Zamířila ke schodům a začala výšlap do čtvrtého patra.

Levá noha už jí díkybohu po zlomenině, kterou utrpěla před třemi měsíci po pádu ze střechy dvoupatrové budovy během vyšetřování dřívějšího případu, zesílila natolik, že ho zvládla.

V každém patře stála hlídka a starala se, aby se nikdo nepokusil k incidentu přichomýtnout. Jeden strážník ve čtvrtém patře jí s úsměvem podržel dveře do chodby.

Zamířila k otevřenému vchodu.

Cestu jí zastoupil inspektor Plant.

„Co to sakra…?“

„Mohla byste chvilku zůstat tady?“ požádal ji a otočil se.

Sjela ho ocelovým pohledem. Znala ho dobře, několikrát s ním pracovala. Na co si to sakra hraje?

„Plante, jestli neuhnete z těch…“

„Váš kolega Bryant,“ řekl celý nesvůj. „On vás tam nechce.“

„Co to do prdele žvaníte?“ rozčílila se. Tohle je místo činu, ona je hlavní vyšetřovatelka a chce vstoupit.

„Kašlu na to, co…“

Věta zůstala viset ve vzduchu, když se za inspektorem objevil Bryant. Plant ustoupil stranou.

Bryant byl popelavý, obličej měl stažený, oči plné hrůzy. Takhle příšerně nevypadal, ani když během jejich minulého velkého případu ležel na zemi a ona mu mačkala břicho, aby zastavila řinoucí se krev. Kdyby strážníci nevěděli, že je detektiv seržant, už by ho někdo balil do protišokové termodeky.

„Bryante, co to sakra…“

„Nechoďte tam, šéfko,“ řekl tiše.

Kim se snažila pochopit, o co tady jde.

Byli už spolu svědky toho nejhoršího, co si lidé dokážou vzájemně způsobit. Dívali se na těla, kolem nichž ve vzduchu visel pach krve. Viděli mrtvoly v nejhorším stadiu rozkladu, hemžící se červy a mouchami. Společně vyhrabali ze země těla nevinných dospívajících dívek. Věděl, že její žaludek snese v podstatě cokoli, tak proč se jí právě teď snaží bránit v cestě?

Odvedl ji stranou. „Kim, žádám tě jako přítel. Nechoď tam.“

Nikdy jí v pracovní době netykal. Ani jedinkrát.

Co to tam krucinál viděl?

Zhluboka se nadechla a probodla ho pohledem.

„Bryante, uhni mi z cesty. Hned.“

Kapitola 3

Kim se propletla mezi personálem, který posloužil jako naváděcí koridor k místu činu. Nikomu nestála za druhý pohled. Čekají ji tu, tak co má sakra Bryant za problém? ptala se v duchu. Cítila, že ho má pořád v patách.

Proč dělá kruci takový tyjátr?

Zeď uniforem se rozestoupila a ona zůstala jako přimrazená.

Na několik krátkých vteřin utichly všechny zvuky a oči přestaly zaznamenávat pohyb, protože utkvěly na výjevu před ní.

V ústech jí vyschlo, přemýšlela, jestli neomdlí. Ucítila na lokti Bryantovu ruku, podepřel ji.

Otočila se a zadívala se na něj. Ve tváři měl vepsaný strach, starostlivost. A ona mu rozuměla. Už věděla, proč se ji snažil ochránit.

Polkla nevolnost a obrátila pohled zpět, pokoušela se zbavit pocitu, že všechno dělá zpomaleně.

Opřený zády o radiátor tam seděl vyzáblý černovlasý muž kolem osmnácti let. Jeho mrtvé, lesklé oči hleděly přímo vpřed, hlava mu přepadla doleva. Kostnaté nohy se ztrácely v džínách, které je zakrývaly. Z krátkých rukávů trička trčely mléčně bílé paže, sotva silnější než kulečníkové tágo.

Byl nesporně mrtvý, ale jeho tělo se dalo do pohybu, začalo se rytmicky otřásat. Kim sjela pohledem po jeho pravé paži, zdvižené mírně od těla, až k zápěstí s náramkem pout, která byla stále ještě přicvaknutá k radiátoru, a zápěstí dívky, kterou měli pořád v práci záchranáři. To oni způsobovali ty podivné záškuby, které tělem cloumaly.

Postupně k ní znovu začalo doléhat okolní dění, jako by jí někdo pomalu sundával z uší sluchátka.

„Budeme ji muset převézt, Geoffe,“ řekl jeden ze záchranářů. „Nahodili jsme ji už dvakrát, příště…“

Nedořekl to, plné vysvětlení nebylo zapotřebí.

Uhnula, když dívku bez námahy vyzvedli na nosítka. Záchrana života má přednost před zachováním důkazních stop.

Dokud záchranáři pracují, žádné vyšetřování se nekoná.

Když dívku pokládali, nikdo nefuněl námahou.

Byla ještě vyhublejší než mrtvý chlapec vedle ní. Kosti jí stěží zakrývala tenká, místy povislá kůže. Mladistvou tvář měla vychrtlou, pod kůží jí ostře vystupovaly lícní kosti a brada. Kolem očí měla tmavé kruhy a kůži posetou boláky.

Když ji nesli ke dveřím, z úst se jí vydral tichý sten.

Když druhý záchranář procházel kolem Kim, něco odkopl z cesty. Přistálo jí to u nohou.

Zaslechla, jak Bryant ostře zalapal po dechu, když uviděl na zemi prázdnou lahev od Coca-Coly.

Kim se rozhlédla a snažila se zachovat klid. Myslela, že na ni budou všichni zírat. Čekat, až nějak zareaguje. Až se rozkřičí každou buňkou v těle.

Nikdo se na ni nedíval. Ovšemže ne. Nevěděli o tom.

Chlapec a dívka připoutaní k radiátoru. Lahev od coly. Úplně stejný byt o pár poschodí výš.

Příšerné parno venku. Chlapec mrtvý, dívka naživu.

Nevěděli, že se tady opakuje nejtraumatičtější zážitek jejího života.

Bryant ano, a přece tu byla jedna věc, kterou netušil ani on.

Dnes tomu bylo přesně třicet let.

Kapitola 4

Když Kim zaparkovala ninju před halesowenskou policejní stanicí, bylo už skoro jedenáct.

A třebaže ji únava prostupující celým tělem nutila zamířit rovnou domů, nepřekvapilo ji, když v telefonu našla zprávu od Woodyho s rozkazem, že má z místa činu bez ohledu na čas přijet hned na stanici.

S největší radostí unikla Bryantovi, který se jí snad stokrát zeptal, jestli je v pořádku, a pátravě jí hleděl do očí ve snaze vyčíst z nich její pocity.

Přesvědčila ho, že je jí dobře, a teď bylo načase přesvědčit o tom i Woodyho.

„Pane,“ řekla, když nakoukla do dveří. Vešla a nechala otevřeno. Hlavně nenápadně, pomyslela si.

„Zavřete,“ řekl.

Tolik k nenápadnosti.

Zůstala stát za židlí čelem k jeho stolu.

V tuhle hodinu tu pořád ještě seděl a o tom, jak dlouhý má za sebou den, svědčila jen povolená kravata a několik varhánků na zářivě bílé košili.

„Viděl jsem hlášení, tak mi povězte víc o místě činu.“

„Ještě nevíme, jestli k nějakému zločinu vůbec došlo,“ odvětila. „Dva mladí lidé, drogy, on předávkovaný, ona skoro. Zajdu zítra na jeho pitvu, ale podle mě z toho bude jen náhodné předávkování.“

„To je všechno?“ opáčil a ztvrdly mu rysy.

Výmluvně rozhodila paže, netušila, co chce slyšet. „No… Bryant dorazil dřív než…“

„A zjevně tam i nadále zůstal sám, soudě podle toho, jak podrobně mi to líčíte.“

„Nevím přesně, co…?“

Pronikavost jeho pohledu sílila spolu s jeho podrážděním. „Našly se jehly použité k aplikaci drogy? Měl muž zaškrcenou paži, a byla jste tam vůbec?“

Kim se na chvilku zamyslela, než promluvila.

„Dorazila jsem na místo a vstoupila do většího ze dvou pokojů, o ploše přibližně tři krát tři metry. Vpravo byli dva strážníci a seržantka. Jeden blond, dva tmavovlasí, jeden měl na levém předloktí vytetovaného orla, ten světlovlasý měl vousy.“

„Stoneová, myslím, že…“

„Vlevo ode mě stál třetí strážník nad dvěma záchranáři, kteří klečeli na zemi a snažili se udržet ženu při životě. Mimochodem, před mým příchodem už dvakrát zemřela. Jeden záchranář měl na sobě…“

„Dost, Stoneová,“ obořil se na ni.

„Ano, pane,“ řekla.

„Co ta pouta přicvaknutá k radiátoru?“

„Ano, pane,“ odpověděla a vyhnala ten obraz z mysli.

„Nenapadlo vás, že byste to měla zmínit…“

„Shoda náhod,“ dořekla za něj, pevně přesvědčená, že tomu tak skutečně je.

„Vy na náhody nevěříte,“ odtušil bystře.

„Po pravdě si myslím, že je to nějaká nehoda při sexuálních hrátkách. Něco jako ty to píchneš mně a já tobě, a vymklo se jim to z rukou. Feťácké nádobíčko tam určitě někde najdeme, technici ho posbírají a dají k analýze.“

„Takže v tom žádnou podobnost neshledáváte?“ zeptal se.

„S čím?“ opáčila úmyslně vágně, jako by ji něco takového ani ve snu nenapadlo.

Kdyby měla být upřímná, jakmile vstoupila do toho pokoje o pár pater níž, než kde sama šest let žila, rázem se přenesla o třicet let zpět a viděla u radiátoru ležet svého mrtvého bratra, ale jakmile její mozek přepnul do pracovního režimu, uvědomila si, že je to čistě jen shoda náhod a s jejím dětstvím to nijak nesouvisí. Bylo to sice smutné, ale tyhle děti byly drogově závislé. S čím kdo zachází, tím také schází.

To, že mladík přišel o život, je neštěstí, ale s ní ani s Mikeym to nijak nesouvisí.

Mělo ji napadnout, že Woody si vybaví nejzásadnější fakta z její osobní složky, a i když o tom spolu nikdy nemluvili, dobře věděla, že ví věci, s nimiž se téměř nikomu na světě nesvěřila. Dokonce i Bryant znal jen hrubé obrysy.

„Tak se vás ptám znova, Stoneová: Jste přesvědčená, že to s vámi absolutně nijak nesouvisí?“

Neváhala. „Naprosto, pane,“ řekla a myslela to vážně.

Téměř.

Kapitola 5

Do úterní sedmé hodiny ranní Kim stihla doma vypít konvici kávy, vyvenčit a nakrmit Barneyho, svou nespolečenskou, energickou border kolii, dojet do práce a přichystat se na Bryantův brzký příchod.

„Brýtro, šéfko. Jste…“

„Je mi fajn a není důvod, proč by nemělo být. Jasné?“

„Tak jak jste se vyspala?“ zeptal se jí na totéž, jen jinými slovy.

„Dobře,“ odpověděla a nalila si ten den už čtvrté kafe.

A byla to holá lež.

Když se pozdě v noci prošla s Barneym a zalehla do postele, byla okamžitě dokonale vzhůru. Koukala do tmy, v duchu si přehrávala tu scénu a odháněla myšlenky, které se snažily vyrazit víko krabice, v níž je měla uschované.

Vzala si na pomoc všechny staré návyky, aby zabouchla před dotěrnými vzpomínkami dveře. Vybrala si v duchu jednu ze svých oblíbených tras, po níž se ráda projížděla na motorce: přes Stourton na bridgnorthskou silnici, okolo Six Ashes a přes vesnice jako Enville a Morville.

Pokoušela se vžít do představy, jak svírá řídítka ninji, naklání se do zatáček, jede na plný plyn, zabírá, aby udržela motorku pod kontrolou na trase, kterou zná jako své boty. Normálně by její mysl zareagovala na nutnost soustředění, tělo by se jí napínalo a měnilo těžiště, až by nakonec myšlenky sklouzly jinam a ona by na chvilku unikla vzpomínkám a usnula.

Včera v noci ale ne. Čtyřikrát se na motorce pomyslně vybourala, protože mozek se odmítl na její verzi počítání oveček podílet.

Viděla před sebou jen tělo toho hocha, bez života zhroucené u radiátoru, a ležet v tiché temnotě ložnice jí od té představy nepomáhalo.

A tak vstala, uvařila si kávu a pár hodin pracovala na motorce, než započala svou ranní rutinu, která se nebezpečně podobala té večerní.

„Jejda, to je kofeinový tik, nebo mě jenom tak ráda vidíte?“ zavtipkoval Bryant.

„Haha, úplně se za břicho popadám.“

Střelil po ní kosým pohledem. „To je pokus o humor?“ zeptal se a sklopil oči k levé straně svého břicha, kterou mu před měsícem probodla dvanácticentimetrová čepel.

„Proboha, Bryante, tak jsem to ne–“

„Dobré ráno,“ zachránil ji před nutností pokračovat Penn.

Nejprve odložil na volný stůl potravinový box, pak si sundal tašku a hodil ji pod svůj stůl.

„Pardon, že jdu pozdě, šéfko,“ přihrnula se Stacey a padla na židli, na které dříve sedával Kevin Dawson.

Kim věděla, že se jim všem po něm každý den zasteskne, občas pořád ještě čekali, že si to nakráčí dovnitř a utrousí nějakou přidrzlou poznámku. Ale už ne tak často jako ze začátku. Jak plynul čas, pomalu se s tím vyrovnávali.

„Tak fajn, lidi,“ řekla Kim. „Něco nového k včerejším případům?“

„Neměli jste večer výjezd, šéfko?“ svraštila tázavě obočí Stacey.

Pozdně večerní výjezd obyčejně předznamenával další velký případ, kvůli němuž museli jiné případy pokud možno rychle dořešit, anebo předat jinému týmu.

Jeden z nich by obyčejně už stál u tabule, nadepisoval na ni jméno oběti, podtrhl ho, zdůraznil nutnost zjištění důvodu úmrtí dotyčné osoby.

Obyčejně by zavládlo nedočkavé napětí, neviditelné, ale elektrizující jiskření, energie, jaká se objevuje pouze na začátku. Bryant by to přirovnal k tomu, když usedne ke čtyřchodovému menu ve své oblíbené restauraci. Ona spíš k tomu, když začne v garáži stavět novou klasickou motorku a betonová podlaha je posetá součástkami. Každá slouží k nějakému účelu a čeká, až ji spojí s dalším dílem, až nakonec vznikne celek.

Jenomže na tomhle případu nic záhadného k odhalení nebylo, a i když to byl tragický výjev, žádná vražda se nestala a s ní to nijak nesouvisí.

„Dvojité předávkování, Stace,“ vysvětlila Kim. „Jen čekám, až mi zavolá Mitch a potvrdí zjištění z místa činu, a pak to celé uzavřeme.“

„Aha, tak to jo,“ odvětila Stacey a snažila se nedat najevo zklamání.

Kdo v téhle profesi nepůsobí, mohl by takovou reakci považovat za necitelnou, když jeden mladý člověk přišel o život a druhý málem taky, ale Kim ji chápala. Všichni detektivové, které znala, tuhle práci dělali proto, aby zlým lidem neprocházely zlé činy. Stacey nebyla vůči zemřelému bezcitná. Jenom ji zklamalo, že nebude moct vypátrat toho, kdo to má na svědomí. A Kim by s ní obyčejně i souhlasila. Jenomže v tomhle případě chtěla od té scény být co nejdál, aby ten obraz a vzpomínka mohly vyblednout.

Čím dřív, tím líp.

„Tak jak jsi na tom, Penne?“

„Zbývá mi vyslechnout ještě tři svědky, šéfko, ale nepřekypuju zrovna velkou důvěrou, že z toho něco bude.“

Přikývla. Dva třináctileté chlapce, kteří procházeli kolem vjezdu do Hollytree, zbili tři starší chlapci, a i když měli k dispozici ucházející popis, nikdo ze sídliště se s nimi nechtěl bavit.

„Tak pokračuj,“ řekla s tušením, že ji brzy čeká rozhovor s rodiči na téma „dělali jsme, co jsme mohli“. Nestávalo se to příliš často, ale někdy zkrátka už nevěděli kudy kam.

Ale chtěla do toho rozhovoru jít s jistotou, že skutečně udělali, co mohli.

„Stace?“ obrátila se ke kolegyni.

„Dneska si ještě naposled promluvím s Lisou Stilesovou a večer můžeme případ předat dál.“

„Dobrá práce,“ řekla Kim.

Lisa Stilesová byla žena něco po třicítce, matka dvou malých chlapců. Deset let ji týral životní partner, ale nic neohlásila. Snášela manželovo chování v domnění, že chrání před pravdou svoje děti. Dokud jí před měsícem mladší syn nedal pěstí do zubů, „jako to dělá tatínek“.

Když si uvědomila, že možná vychovává dva malé kluky ve víře, že je takové chování normální, k smrti se vyděsila.

Hlášení přijala právě Stacey a prováděla ženu celým procesem dál, jemně, efektivně a s porozuměním.

Dala dohromady solidní, důkladný materiál, který předloží prokuratuře.

„Penne, víš, co přijde teď,“ řekla Kim a pokývla k jeho stolu.

Protáhl obličej. „Jako fakt?“

Přikývla.

„Takže když jste řekla, že Betty je dárek na přivítanou do týmu…“

„Jo, to bylo volně řečeno, tak sem s ní. Kytku získává Stacey.“

Stacey mu věnovala triumfální pohled a pohladila zelené listy.

„Zamakej, Penne, a dostaneš ji…“

Odmlčela se, protože jí zazvonil telefon. „Jen vyřídím tenhle hovor s Mitchem,“ řekla, zamířila ke své kanceláři a naznačila, že si můžou jít po své práci.

„Zdravím,“ ohlásila se a klesla na svou židli.

Ve dveřích se objevil Bryant a opřel se o futro.

„Dobré ráno, inspektorko. Doufám, že se vám po tom včerejším večerním výletu daří dobře,“ řekl Mitch.

Na místě činu se minuli, ale neměla důvod tam zůstávat.

„Do oběda vám pošlu úplný seznam, ale říkal jsem si, že uvítáte stručný souhrn našich předběžných nálezů.“

„Mluvte,“ vyzvala ho a zatočila v prstech propiskou.

„Drobné, které vypadly muži z kapsy džínů, v celkové hodnotě jedné libry a sedmdesáti dvou pencí. V jeho přední kapse papírový kapesník, prázdná peněženka, vybledlá účtenka z levného zboží a to je vcelku všechno.“

Než domluvil, napočítala na Bryantově kravatě sedmnáct modrých proužků.

„A…“ řekla a čekala na to nejdůležitější. Na to, co definitivně určí, že se v tomto případu jedná o společnou sebevraždu nebo nešťastnou náhodu.

„Ehm… a nemáme to dnes krásné ráno?“

„Jehly,“ řekla a zavrtěla na Bryanta hlavou. Občas dělal Mitch svou práci skvěle a jindy zas až tolik ne.

„Bohužel, jehly žádné,“ odpověděl s jistotou.

„Ale záchranáři… strážníci…“

„Určitě žádné jehly,“ zopakoval s konečnou platností.

Tak si je vymyslete! zaječela by nejradši. Zalžete mi!

„Úplnou zprávu vám tedy…“

„Dík, Mitchi,“ utnula ho a ukončila hovor.

Bryant se na ni tázavě zadíval.

„Na místě se nenašly žádné jehly,“ pronesla tiše.

V jeho tváři se zračilo stejné zděšení, jaké to zjištění vyvolalo i v ní.

Ti mladí lidé si to nepíchli sami.

Kapitola 6

„Pitva začne za nějakých pět minut,“ upozornil Bryant, když Kim vpochodovala do nemocnice Russells Hall a zamířila opačným směrem od márnice. Kim nedokázala vstoupit do zdejších chodeb, aniž by si vzpomněla na bodnou ránu, kterou tu její parťák utržil během vyšetřování minulého velkého případu.

„Pitva zemřelé oběti,“ odbyla ho. „Ale co jsem naposled slyšela, pořád tu máme jednu živou.“

„To je fakt,“ uznal a následoval ji k hlavní recepci, kde zrovna otvírali.

Kim se usmála, omluvně, jak doufala, a předběhla dva lidi, kteří už stáli frontu.

Bryantovo šeptnutí „Promiňte“ za jejími zády jí prozradilo, že se nesetkala s velkým úspěchem.

„Detektiv inspektorka Stoneová,“ ukázala průkaz ženě, která se jí chystala vysvětlit, jak funguje fronta. „Včera večer sem přivezli dívku: tak osmnáct devatenáct let, podezření na předávkování drogami.“

Žena se otočila k počítači. „Jméno?“

Kim byla v pokušení jí sdělit, že kdyby ho znala, řekla by jí ho hned zkraje, ale ovládla se. Když s ní bude tahle žena spolupracovat, můžou si ušetřit obcházení nesčetných oddělení ve snaze dívku najít.

„Totožnost nezjištěna,“ odpověděla.

Žena mírně sešpulila rty a stiskla několik dalších kláves.

Pak se zarazila, natáhla se vpravo a zapnula malý stolní větrák.

„Oddělení urgentní péče,“ řekla a konečně jí věnovala pousmání. „Potřebujete…“

„Ne, děkuju. Víme, kde to je.“

Rychlým krokem prošla kolem kavárny a Bryant spěchal za ní.

„Šéfko, ohledně včerejšího večera…“ řekl, když ji dohonil.

„Bryante, nechtěla jsem o tom mluvit tehdy a nechci ani teď. Ano, byla tam vzdálená podobnost s jednou událostí z mé minulosti, ale je to čistě jen náhoda a nemám chuť to dál rozebírat. Jasné?“

„No, dobře, že to vím, ale chtěl jsem se jen omluvit za tu přehnanou reakci.“

„Aha, omluva se přijímá,“ opáčila zaskočeně.

„I když musíte uznat, že…“

„Bryante, zmlkni a zmáčkni ten knoflík,“ řekla, protože právě dorazili k oddělení.

Uposlechl oba příkazy.

Kim ukázala průkaz ženě a ta po ní blýskla úsměvem typickým pro začátek směny.

„Můžu vám nějak pomoct?“

„Včera večer sem přivezli mladou dívku. Podezření na předávkování. Potřebuju s ní mlu–“

„Bohužel vám nemůžu vyhovět,“ odpověděla žena a zavrtěla hlavou.

Kim už docházela trpělivost. „Ale recepční říkala, že ji…“

„Nemůžu vám vyhovět, inspektorko, protože dívka, kterou hledáte, zemřela. Není to ani patnáct minut.“

Kapitola 7

Austin Penn seděl ve svém Fordu Fiesta u vjezdu na sídliště Hollytree.

Odjakživa o tomhle místě věděl, dokonce už jako školák. Vždycky bylo drsné a skoro každý večer se objevovalo ve zprávách. Tehdy i potom, když byl v zácviku, bylo tohle sídliště pověstné násilím, asociálním chováním a drogami, ale až v posledních deseti letech tu převládla mentalita gangů.

I ve West Mercii měli podobná sídliště. Do Westlands v Droitwichi ho volali tolikrát, že by to nespočítal, ale pořád mělo daleko k čiré beznaději, kterou byl prodchnutý každý centimetr Hollytree.

K jeho velké frustraci tu nikdo nikoho neprásknul, nikdo si nepouštěl jazyk na špacír, ale s nějakou sounáležitostí komunity to nemělo co dělat. Většina obyvatel Hollytree tu skončila právě proto, že nedokázala v rámci žádné komunity existovat. Místní nemluvili ze dvou důvodů. Zaprvé nenáviděli policii a zadruhé se báli zdejšího gangu. Popasovat se s jedním z těchto problémů bylo obtížné, s oběma zároveň téměř nemožné. Kdyby tak jen našel někoho, kdo se gangu zase tolik nebojí!

Zalétl pohledem k řadě opuštěných krámků, všechny až na dva byly zatlučené.

Před dvěma dny se do Hollytree odvážili Douglas Mason a Kelvin Smart, ale nedostali se dál než k téhle řadě obchodů. Utržili tu v součtu šest zlomenin a nezáviděníhodnou paletu řezných ran a modřin.

Ve své výpovědi oba uvedli, že si mysleli, že tam na rohu je stánek s rychlým občerstvením.

Rodičům Penn nic neřekl, ale on těm klukům nevěřil.

Trochu se poptal a zjistil, že hodně místních dětí ze slušných, pracovitých rodin se sází o to, kdo si troufne do Hollytree a dostane se nejdál. No, tihle dva se moc daleko nedostali. Ale ať už to byla hra, nebo ne, kluci nikomu neškodili a tohle si rozhodně nezasloužili.

Teď už byli oba zpátky doma a obletovali je, a nejspíš i rozmazlovali rodiče, kteří čekali spravedlnost. A on měl takové tušení, že budou zklamaní.

Viděl, jak se šéfka zatvářila, když jí sdělil, jak je s případem daleko. Taky se na rozhovor s rodiči netěšil.

Budou se ptát: Jak je mohl někdo takhle seřezat za bílého dne, aniž by někdo něco viděl?

Odpověď „takhle to v Hollytree chodí“ jim stačit nebude. Pochopitelně.

Stejně tak neměl radost ani z toho šéfčina výrazu. Věděl, že není zklamaná z něj osobně, ale ze situace.

„Krucinál,“ zaklel a uhodil dlaněmi o volant.

Kdyby tak našel jen jediného člověka, který by s ním byl ochotný mluvit!

„Bacha, vole,“ vyštěkl, když kolem místa, kde parkoval, projelo nepatřičně velké auto a minulo ho jen o vlásek. Pennovo auto se při tom kontaktu zhouplo.

„Nahlásím tě, sakra…“ Věta zůstala viset ve vzduchu, protože si přečetl nápis na zadní straně náklaďáku.

S úsměvem nastartoval a rozjel se za dodávkou.

Kapitola 8

Keats pozastavil svůj diktafon, když dovnitř vešli Kim s Bryantem.

„Ale, moc rád vás vidím, Bryante,“ řekl a střelil po ní pohledem. „A vidím, že jste si přivedl svého buldoka.“

„Neprovokujte ji, Keatsi. Nemá dobrou náladu,“ odvětil Bryant znaveně.

„Jakpak se to pozná?“ otázal se Keats.

„Rozhodně mi ji nezlepšujete, vy dva šašci, když děláte, jako bych tu nebyla,“ vyštěkla.

„Propána, jsme to ale naježení, inspektorko,“ řekl nevzrušeně. „Tak kdo vám ukradl nejmilejší hračku?“

„Ta dívka zemřela,“ konstatovala suše a vyhoupla se na kovový pult.

„Ach ano, slyšel jsem, že na tom není dobře. Pokud vím, zachraňovali ji už saniťáci.“

„Dvakrát,“ potvrdila Kim. „Ale upadla do kómatu a před půl hodinou zemřela.“

Keats si povzdychl. „Kdyby pomoc přišla dřív, kdo ví? Předávkování heroinem lze zabránit, když se zachytí včas.“

„Vážně?“ podivil se Bryant. „Myslel bych, že když vám v těle koluje tolik toho jedu, je to jasná konečná.“

Keats zavrtěl hlavou. „Jak víte, heroin je opioid. Vstupuje do mozku a přemění se zpět na morfin, který se váže na opioidové receptory po celé centrální nervové soustavě. Organismus zaplaví dopamin a způsobí mnohem silnější nával rozkoše, než byste kdy mohli zažít přirozenou cestou.“

„A to udržuje závislost,“ poznamenal Bryant.

„Ve skutečnosti ne,“ opravil ho Keats. „Euforické pocity vydrží jen krátce. Slábnou a pak úplně vymizí s tím, jak uživatel získává vůči droze toleranci. Většina dlouhodobých uživatelů ji dál bere, aby se vyhnula odvykacím příznakům, ale rauš, který původně pociťovali, už je jen vzdálená vzpomínka.“

„Ale předávkování se dá odvrátit?“ zeptala se Kim překvapeně.

Keats přikývl. „Existují chemické látky, které se vážou na stejné receptory a dočasně heroin vytěsní, mají ale kratší životnost než heroin a nezůstanou v těle dlouho. Není to dokonalé, ale udělat se to dá.“

„U našeho děvčete bohužel ne,“ řekl Bryant.

„Chuděrka,“ potřásl Keats hlavou. „Jak to tak vypadá, brzy se s ní oficiálně seznámím.“

Kim mrkla na hodinky. „Myslela jsem, že našeho kamaráda máte na programu v devět?“

Všechny tři zapuštěné pitevní stoly byly prázdné.

„S tím už jsem hotový,“ odvětil Keats s úsměvem. „Když mi Mitch řekl, že se na místě činu nenašly žádné jehly, zmocnila se mě taková zvláštní předtucha, jak vidno velmi přesná, že se sem hned po ránu přihrnete a budete se dožadovat odpovědí.“

„To jste ale nestřílel moc naslepo, viďte?“ nadhodila.

Nechal to bez komentáře a začal předčítat z papíru na psací podložce. „Neidentifikovaný muž měří sto sedmdesát centimetrů a má kudrnaté, černé vlasy. Váží padesát tři kilogramů, což je o dvě kila míň než nejnižší doporučená váha při této výšce. Nemusím vám říkat, že měl stopy po jehlách od aplikace heroinu. Když půjdeme hloub do minulosti, v dětství utrpěl čtyři zlomeniny.“

„Buď byl nešikovný, nebo ho někdo mlátil,“ řekl Bryant.

Keats přikývl. „Nelze to přesně určit, ale z kostí vyvozuji, že neměl v dětství řádnou péči. Všechny hlavní orgány má v přijatelném stavu, i když se taky občas napil. Menší poškození jater. Vzhledem k nepřítomnosti jakékoli jiné zjevné metody jsem došel k závěru, že tento muž zemřel na předávkování heroinem. Ovšem jak se do něj ten heroin dostal, to už je vaše práce, inspektorko.“

„Něco, podle čeho bychom ho mohli identifikovat?“

Do háje, jak nerada přemýšlela o oběti, když neznala její jméno. Potřebovala vědět, za koho bojuje.

„Názory, nebo fakta?“ zeptal se.

„Obyčejně se neptáte a podělíte se o obojí,“ podotkla.

„A už ji tu máme v plné kráse,“ řekl Keats a zamžoural na ni přes brýle. „Podle mého názoru je mu kolem dvaceti let a je bezdomovec. Stav nehtů a zubů neodpovídá někomu, kdo má snadný či pravidelný přístup k hygienickému zařízení. Kolem levého nadloktí má vytetovaný keltský vzor.“

Keats se odmlčel a Bryant si vytáhl zápisník.

„Pravé ucho měl propíchnuté, otvor je zarostlý. Všechny vzorky jsem poslal do laboratoře a výsledky pro vás budu mít do dvou dnů.“

Kim seskočila z pultu a bylo jí lehčeji, než když se na něj vyhoupla. Zjevně tu nebyla žádná spojitost s ní ani s její minulostí, a přestože dva lidé přišli o život způsobem podobným tomu, jak se její matka pokusila zabít ji a Mikeyho, žádnou souvislost to nemělo. Opravdu šlo o shodu náhod, a ona se tak může do téhle vraždy pustit stejně jako do všech ostatních, které kdy dostala za úkol vyšetřit. Všechny paralely byly pouze náhodné, což pro jednou byla ochotna připustit. Ta lahev od Coca-Coly se tam mohla ocitnout kdykoli, a protože na místě činu scházel jeden klíčový prvek, nepotřebovala vědět víc, aby veškerou souvislost vyloučila. Od Woodyho měla rozkaz vrátit se na stanici, pokud se objeví cokoli nového.

„Uf,“ oddechl si Bryant, když došli ke dveřím. „Jak vidím, ulevilo se vám, že to nijak nesouvisí a nemusíme se tak vracet na…“

„Jenom ještě jedna věc, inspektorko,“ ozval se Keats.

Obrátil se jí žaludek. Jak jinak.

Otočila se k němu a napětím jí začala trnout čelist.

„Žaludek byl téměř prázdný, ale krátce před smrtí zjevně dostal chuť na svačinku.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se a začalo jí vysychat v ústech.

„S tou svačinkou trochu nejapně žertuji, ale měl v krku kousek papíru. Hluboko v krku. Chci říct, že tam dole nějak uvízl; vypadá to jako obal od sušenek.“

Kim se otočila ke kolegovi a upřeně pohlédla do jeho tázavých očí. „Odvez mě na stanici. Hned.“

Kapitola 9

„Pane, musím s vámi mluvit,“ spustila Kim, jakmile vešla do Woodyho kanceláře.

Podle jeho mírně rozšířeného chřípí a ztuhlé čelisti poznala, že zapomněla zaklepat. Už zas.

Zvedl ruku a dál poslouchal, co mu povídá hlas na druhém konci telefonní linky.

„Rozumím, pane. Souhlasím. Budu vás dále informovat,“ řekl a zavěsil.

Propletl si prsty a podepřel si jimi bradu.

„Copak máte tak naléhavého, že jste sem vrazila bez zaklepání?“

„Nové zjištění,“ odpověděla a posadila se.

Woody se zachmuřil ještě víc, ne však proto, že si sedla bez vyzvání, nýbrž proto, že si tu nikdy nesedla, pokud bylo vyhnutí. Měla-li na vybranou, hovořila s ním ve skutečnosti nejraději mezi dveřmi.

„Jaké zjištění?“ zeptal se a pak se obrátil ke svému počítači. „Už vím, že nejde o jednoznačné předávkování drogami, jak jste si původně myslela, a je to teď dvojnásobná vražda. Ještě není ani deset a vy mi tu tvrdíte, že je toho víc.“

Přikývla. „Bohužel,“ odvětila a zhluboka se nadechla. To, co teď řekne, možná všechno změní. „Pane, může tu být souvislost.“

„S čím?“

„Se mnou,“ odpověděla. „Něco se našlo v krku zemřelého.“ Ztišila hlas. „Kus obalu od sušenek.“

„Aha,“ řekl a pak to zopakoval, když se mu zvolna vybavily podrobnosti z její osobní složky.

Na plných pět vteřin se odmlčel. „Takže…“

„Pane, nechci, abyste mě z toho případu stáhl,“ vyhrkla. „Chápu váš pohled na věc, ale pokud případ nějak souvisí se mnou, jsem pro něj nejlepší vedoucí vyšetřovatelka, a pokud ne, pořád jsem nejlepší.“

Věnoval jí letmý úsměv. „A taky nejskromnější.“

Věděla, co přijde. Vzhledem k tomu, co mu právě sdělila, neměl jinou možnost, než ji z případu stáhnout a přidělit k němu jiného inspektora, nebo ho dokonce předat úplně jinému týmu.

„Znáte oběti?“ zeptal se.

„Zatím jsme je neidentifikovali, ale nejsou mi nijak povědomí.“

„Máme tu tedy dva neznámé závislé na heroinu, zavražděné v bytě, který se nachází poblíž toho, kde jste kdysi žila, a jedna z obětí měla v krku papírek?“

„Ano, pane, ale byl to…“

„Stoneová,“ přerušil ji ostře. „Řekl jsem snad něco, co není pravda?“

Zavrtěla hlavou.

„Pak vám radím, abyste chvilku držela klapačku.“

„Ale pane, jenom myslím…“

„V tom je ten problém, Stoneová. Na tom, co si myslíte vy, ani za mák nezáleží. V tomto okamžiku záleží na jediném názoru, a to na mém.“

Kapitola 10

„Fajn, lidi, hned všeho nechte,“ řekla Kim, když znovu vstoupila do vyšetřovny.

Všichni vypadali překvapeně, ovšem Penn přímo zarmouceně.

„Vážně, šéfko?“

„No, tvůj případ zrovna nehoří, ne?“ opáčila. Rodiče těch dvou puberťáků určitě ještě pár hodin vydrží, než se dozví, že policie nemá dost důkazů pro trestní stíhání pachatelů.

„Mám svědkyni toho napadení, šéfko,“ řekl Penn.

Zamračila se. „Jak to?“

Vždyť byla pryč jen pár hodin.

„Paní Mowbrayovou z Church Court číslo devět. Byla před svou bytovkou, když kolem prošli tři mladíci, jména všech těch hanebníků známe, smáli se a chvástali, co právě udělali.“

Kim se na něj podezíravě zadívala. „Jak se ti to povedlo?“

„Ona se stěhuje. Už toho tam má dost. Bude žít u své sestry v Anglesey. Teď už se nebojí něco říct.“

Udělal na Kim dojem. „Stace, vrať Pennovi Betty.“

„Ale, šéfko…“

„Zaslouží si tu kytku vrátit,“ zavelela.

Stacey ji neochotně přistrčila po stole zpátky do Pennových nedočkavých rukou.

„Dobře, někdo k tabuli.“

Bryant vstal.

„Aha, tak někdo jiný než Bryant k tabuli,“ upřesnila. Bryant měl příšerný škrabopis.

Stacey vstala a chopila se fixu.

Jako vždycky pár vteřin trvalo, než Kim pochopila směr Woodyho myšlenek. K mlčení ji nabádal z dobrého důvodu. To on rozhodoval o tom, jestli ji stáhne z případu, nebo ne, a v danou chvíli tedy bylo jedno, jestli Kim vidí nějakou souvislost mezi případem a svou minulostí. Podstatné bylo, jestli ji tam vidí on. A on prozatím prohlásil ten obal od sušenek za shodu náhod.

„Než začneme, Woody trvá na tom, že nám s tímhle případem musí někdo vypomoct. Nevím kdo ani proč, ale je to podmínka.“ A ona proti ní nemohla vznést žádné námitky. „A ještě větší rána je, že nikdo z nás nesmí mluvit s tiskem, kontaktovat ho ani jakkoli jinak zapojit. Toho se ujmou nahoře.“ Proti tomu nevznesla žádnou námitku s radostí.

„Z toho musíte být úplně zničená, šéfko,“ prohodil Bryant.

„Dočista,“ přisvědčila.

Stacey stála v pozoru u tabule.

„Fajn, takže neznámá žena na jednu tabuli, neznámý muž na druhou.“ Dráždilo ji, že pro ně nemá jména, ale doufala, že se to co možná nejrychleji změní.

„K muži napiš tetování s keltským vzorem kolem paže, bezdomovec a obal od keksů.“

„Cože?“ zeptala se Stacey a otočila se.

„V krku,“ řekla Kim a zachovala přitom bezvýrazný tón. Rozhodla se, že když tomu bude říkat obal od keksů, pomůže jí to zachovat objektivitu a odstup.

„Prokrista, co to má znamenat?“ ozval se Penn.

Pokrčila rameny.

Její tým se toho musí dozvědět co nejmíň.

Snad najdou toho hnusného parchanta, který to má na svědomí, než jim bude nucena něco vyzradit.

„Fajn, takže Penne, ty si vezmi kamery, a Stace, ty máš na starost totožnost obětí a ten anonymní telefonát na policii.“

„A co my, šéfko? Co budeme dělat?“ zeptal se Bryant.

Nadechla se. „My, Bryante, se vrátíme na místo činu.“

Kapitola 11

„Vážně si myslíte, že to je dobrý nápad, nic jim o té věci neříkat?“ nadhodil Bryant, když společně vycházeli z budovy policejní služebny směrem k parkovišti.

„To mám jako podle tebe rozkopírovat svoji osobní složku a rozdat ji všem na stanici?“ odsekla.

„Nemáte pocit, že jim trochu svazujete ruce?“

„Bryante, děláme na tom případu přibližně dvě hodiny a ještě jsem si nestihla skoro ani zavázat tkaničky, natož jim svázat ruce. Mají k dispozici fakta a víc nepotřebují.“

„Tak koho nám pošlou na výpomoc a co přesně bude mít na práci?“ změnil svižně téma.

„Nemám ponětí a nemám ponětí,“ odpověděla.

Došli k autu a nastoupili do něj. Bryant mezitím nastartoval a vyjel z parkoviště.

„Takže to byla podmínka, pod kterou si smíte ten případ nechat?“ zeptal se bystře.

„Už vím co, budeme si hrát na to, že řešíme dvojnásobnou vraždu a povídáme si o ní, co ty na to?“

„Á, já si to myslel,“ odvětil znalecky. „Ale dobře. Mám pár otázek k případu. Kdo ty děti jsou? Jak je zabili? Jak je někdo do toho bytu vlákal, anebo jsou to squatteři? Kdo to anonymně ohlásil? Věděl, že k tomu případu přijedete vy? Proč ta pouta? Proč ten obal v puse? Jak se…“

„Prokrista, Bryante, dej si pohov a odpověz mi jen na jednu jednoduchou otázku.“

„Na jakou?“

„Už tam sakra budem?“

Kapitola 12

„Pusť se do toho, já si dám ještě jednu,“ řekla Stacey a sáhla do krabičky pro čokoládovou sušenku.

„Nevzpomínám si, že bych ti nabídl,“ konstatoval Penn, aniž odvrátil oči od obrazovky.

„Odškodnění za to, že jsem tak rychle přišla o Betty,“ prohlásila, zakousla se do sušenky a nadrobila si na stůl.

„Kdo zaváhá…“ řekl a natáhl se pro sluchátka.

Stacey už zjistila, že Penn takhle nepříliš nenápadně naznačuje, že se chce dokonale soustředit na zadanou práci. To bylo v pořádku. Dokázala to respektovat.

„Co si o tom případu myslíš?“ zeptala se.

Pokrčil rameny. „Už jsem na dvojnásobné vraždě dělal,“ odpověděl.

„Jo, jo, jo, kdo ne, ale nepřijde ti na tom něco trochu divný? Šéfka vyjede k případu a není to vražda, druhý den už jo, a teď nám posílají výpomoc.“

Penn se na chvíli zamyslel. „Víš ty co, když ti na cokoli z toho odpovím, rychleji projet záznamy z kamer mi to nepomůže,“ prohlásil nakonec a nasadil si sluchátka.

Ona už rozeslala mailem popis neidentifikovaných obětí všem azylovým domům a komunitním centrům v okruhu třiceti kilometrů a teď čekala na odpověď. Z oddělení pohřešovaných zatím nic nekáplo.

Penn zuřivě datloval do klávesnice a Stacey se neubránila úsměvu, který se jí objevil na rtech. Už nehodlala s kolegou dál mluvit v narážkách.

„Z Hollytree žádné záznamy nemáme, takže zbytečně ztrácíš čas,“ houkla hlasitě.

„A já bych se měl řídit tvojí radou místo šéfčiným přímým rozkazem?“

„Ona předpokládá, že na to přijdeš sám a budeš se věnovat něčemu produktivnímu,“ poučila ho.

„Jasně, jasně. Víš doufám, že nejsem doopravdy nováček?“ zeptal se a odtáhl sluchátka od jednoho ucha.

Pokrčila rameny. Jí stačilo ke štěstí, že se mu pokusila pomoct. Už by měl vědět, že někdy se člověk má řídit do písmene šéfčinými pokyny a někdy si to má udělat po svém. K poznání, co kdy zvolit, vede trnitá cesta a člověk by se na ni neměl vydat bez bezpečnostního vybavení.

„Hmm…“ zahučel Penn a sundal si sluchátka úplně.

Stacey vykoukla zpoza svého počítače.

„Aha, takže teď mě chceš?“ zeptala se.

„Anonymní telefonát přišel ve 22.03 a Keats odhaduje čas smrti toho muže kolem deváté večer.“

„A?“ pobídla ho Stacey.

„No, víme, že strážníci museli vylomit dveře, takže zatelefonovat mohl jedině vrah.“

Stacey přikývla. Poslouchali tu nahrávku do omrzení, ale ze slov „Chaucerova 4B, mrtví“ nedokázali určit věk ani pohlaví volajícího.

Penn pokračoval. „Vrah byl tedy v místnosti a musel vědět, že ta holka je ještě naživu.“

Stacey začínala chápat, proč šéfce tolik záleží na co nejrychlejší identifikaci obětí. Vadilo jí pořád slyšet kluk a holka. Muž a žena. Odlidšťovalo je to. Mezi oběťmi a vyšetřovateli vznikal odstup.

„Pokračuj,“ pobídla ho.

„No, ty by sis neověřila, že jsou oba mrtví?“

„Třeba ho někdo vyrušil,“ namítla.

„A tak šel zavolat na policii?“ opáčil pochybovačně. „Zvlášť kdyby tě někdo vyrušil, nechtěla by ses prostě jen zdekovat co nejdál od místa činu?“

„Penne, tvůj zápal pro detail…“

„Ale proč by ses před odchodem neujistila, že ta holka je mrtvá, anebo bys prostě neodešla a nenechala je tam, ať si je najde, kdo chce a kdy chce? Proč volat policii?“

Stacey si mabídla další sušenku, ale než se do ní zakousla, zarazila se.

„Žádné násilí, žádná potyčka, žádné modřiny ani obranná zranění. Jako by oba přišli do toho bytu, klidně a poslušně si sedli a jen čekali na smrt.“

Přikývl. „Pořád se mi vnucuje jedno slovo, ale není to nic pěkného. Mám prostě dojem, že byli irelevantní, že na nich nezáleželo, víš, jak to myslím?“ zakončil. Zjevně ho vlastní pocity mátly.

„Asi jo,“ přisvědčila, když si jeho myšlenky vyposlechla.

„Jako by ta vražda s nimi vůbec ani nesouvisela. Celé je to o něčem úplně jiném. Oni byli součást scény, rekvizita.“

Stacey chápala, jak to myslí, ale ještě nikdy neměla případ, kde by úhelným kamenem vyšetřování nebyla oběť či oběti, a tak ji napadlo, jestli Penn neštěká na úplně špatný strom.

Zrovna chtěla tu úvahu vyjádřit nahlas, když vtom se jí ve schránce objevila zpráva z komunitního centra ve Stourbridge.

Přečetla si ji a pak se otočila k Pennovi.

„No, ať už našemu vrahovi na Markovi a Amy záleželo, nebo ne, my musíme ukázat, že nám na nich záleží.“

Kapitola 13

Kim se několikrát zhluboka nadechla, než podlezla policejní pásku. Vejít sem bylo těžší než včera večer.

Před čtrnácti hodinami tu bylo do posledního volného místečka plno záchranářů, policistů, potenciálních svědků a čumilů, kteří se mezi sebou strkali, přestože nemohli do čtvrtého patra dohlédnout.

Včera večer se to tu nijak nepodobalo bytu o několik pater výš, ale dnes to bylo jiné. Z prostoru ohrazeného páskou zmizeli diváci, po včerejším rozptýlení se vrátili ke svému každodennímu životu. Kordon střežili dva strážníci, kteří v dvacetistupňovém teple už takhle před polednem cítili každý gram tříkilové ochranné vesty proti pobodání.

Za nimi jeden policista obcházel kolem domovního vchodu. Nedokázala je všechny minout bez drobného bodnutí soucitu. Takhle vysněná policejní kariéra nevypadá, postávat u pásky. Hlídat vchod věžáku, to není úkol, kvůli kterému každé ráno rádi vstanete z postele.

Z ostatních pater už policisty odvolali a většina obyvatel se v nich mohla volně pohybovat, kromě těch ze čtvrtého, kde stály policejní hlídky u výtahu i u schodů.

Když tu nebylo tolik lidí a takový shon, byt se vyprázdnil a Kim si ho mohla podrobněji prohlédnout. Viděla úzkou vstupní chodbu bez oken, která se táhla až k přednímu pokoji. Vpravo se vcházelo do kuchyně a jedné ložnice, vlevo do druhé ložnice a koupelny. A tam Kim zamířila, do pokoje s oknem na jih, ideálním magnetem pro sluneční žár, který to tu dokázal proměnit v hrnčířskou pec.

V dospělosti vám obvykle místa začnou připadat menší, ale tenhle pokoj přišel Kim větší, než si pamatovala, byť věděla, že má navlas stejné rozměry jako ten v bytě v sedmém patře.

Tam pochopitelně ložnici s přehledem vévodily dvě palandy sražené k sobě a vtěsnal se tam už jen otlučený prádelník, do něhož se bohatě vešla celá jejich skrovná zásoba oblečení.

Kim se otřásla a vrátila se duchem do tohoto pokoje v tomto bytě, kde zrovna Mitch se svým kolegou, oblečení v bílých kombinézách, vraceli na zem koberec. Zrak jí sklouzl k radiátoru a před očima se jí vynořily obrazy ze včerejška.

„Zdravím, inspektorko,“ oslovil ji Mitch, sundal si modré rukavice a roušku. „Co vás sem opět přivádí?“

Pokrčila rameny a ustoupila od něj k oknu. „Jen jsem chtěla nasáknout atmosféru,“ odpověděla a málem dodala „znova“.

Logicky uvažující dospělá policistka věděla, že to není tentýž pokoj, a přece si dovedla představit, jak v posteli nalevo pokojně spí Mikey. Viděla ho, jak se zakukluje do hrubé šedé deky jako housenka a volá na ni „Najdi mě!“, a sebe, jak předstírá, že ho hledá.

Jasně viděla strach v jeho tváři, když ho matka přitiskla k posteli, přiložila mu k hrudi nůž na chleba a zapřísahala se, že z něj toho ďábla vyřízne, když to jinak nepůjde.

Nejzřetelněji si ale vybavovala, jak se o ni opíralo jeho tělíčko, poté co je jeho oslabený, nemocný organismus nakonec oba zradil. Přesto si ta šestiletá holčička tenkrát myslela, že bratříčka ještě dokážou oživit, když je někdo včas najde.

Pomoc nakonec přišla. Zprvu si myslela, že bouchání vydává radiátor, ke kterému byla připoutaná. Dvakrát denně, v osm ráno a v osm večer, sepnulo ústřední topení, které ohřívalo vodu pro všechny byty, a hlasitě rozvibrovalo prastaré trubky od střechy až dolů. Původně se snažila ta zarachocení počítat, aby si udržela přehled o čase, ale popletlo se jí to.

Teprve když bouchání neustávalo a proniklo jejím polovičním bezvědomím, pochopila, že dorazila pomoc. Pro její dvojče už ale bylo dávno pozdě. Stejně jako pro muže, který tu včera seděl v úplně stejné pozici. K dívce se však přesto dostali včas – sice ji nezachránili, ale byla naživu, stejně jako před třiceti lety Kim. Podvyživená, zesláblá a křehká, ale pořád měla dost energie, aby se prala s policisty, kteří se ji snažili oddělit od bratra.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Mrtvé vzpomínky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.