Sabine Ebert

SCHWERT UND KRONE

Herz aus Stein

Copyright © 2019 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich, Germany

The book has been negotiated through AVA international GmbH, Germany

www.ava-international.de

www.sabine-ebert.de

Alle Rechte vorbehalten

Jacket layout © ZERO Werbeagentur, München

Jacket illustration © FinePic, München/shutterstock

Kartgrapher © M. Eng. Thomas Zimmermann

Translation © 2020 by Dagmar Hoangová

ISBN  978-80-249-4294-0

Dramatis Personae

Historicky doložené osoby děje

Štaufové

Fridrich I., římsko-německý král a císař (později zvaný Fridrich Barbarossa)

Beatrix Burgundská, jeho druhá manželka

Fridrich IV. (z Rothenburgu), syn dřívějšího krále Konráda Štaufského, vévoda švábský (pod poručnictvím Barbarossy)

Světští spojenci

falckrabě Ota z Wittelsbachu (Ota I. Bavorský), Fridrichův korouhevník a blízký přítel

hrabě Ulrich z Lenzburgu, císařův důvěrník

purkrabí Jindřich z Dohny (Donína), císařský ministeriál

Welfové

Jindřich Lev, vévoda saský a bavorský

Klementina Zähringenská, jeho první manželka

Welf VI., mladší bratr čekatele na trůn Jindřicha Pyšného zesnulého v roce 1139, strýc a rádce Jindřicha Lva a Fridricha Barbarossy

Uta z Calwu a Schauenburgu, jeho manželka

Welf VII., jejich syn

Světští spojenci

Hrabě Adolf ze Schauenburgu, Holsteinu a Stormarnu

Jindřich z Weidy, rádce Jindřicha Lva

hrabě Gunzelin z Hagenu, místodržící v zemi Obodritů

hrabě Ludolf z Peine, místodržící v zemi Obodritů

hrabě Christian z Oldenburgu

hrabě Reinhold z Dithmarschenu, vévodův ministeriál

Askánci

Albrecht z Ballenstedtu, bývalý vévoda saský, markrabě braniborský zvaný Albrecht Medvěd

Žofie z Winzeburgu, jeho manželka

Otto, Hermann, Adalbert, Dietrich, Siegfried, Jindřich a Bernhard – jejich synové

Adéla, sestra míšeňského markraběte Oty, vdova po králi Svenovi Dánském, manželka hraběte Adalberta z Ballenstedtu

Wettinové

Ota, markrabě míšeňský, později zvaný Ota Bohatý

Hedvika, jeho manželka, dcera Albrechta Medvěda

Albrecht a Dietrich, jejich synové

Dietrich, Otův bratr, markrabě lužický (později Dietrich z Landsbergu)

Dobroněga, jeho manželka, sestra polských vévodů

Konrád, jejich syn

Dietrich, nemanželský syn Dietricha s Kunigundou z Plötzkau

Dedi, hrabě z Groitzsche, Otův bratr

Mathilda (Mechtylda) z Heinsbergu, jeho manželka

Jindřich, Fridrich – další Otovi bratři

Christian, ministeriál v Otových službách

Ludowingové

lantkrabě Ludvík II. zvaný Železný

Judita, dcera vévody Fridricha II. Švábského a nevlastní sestra Barbarossy, Ludvíkova manželka (později Juta Claricia Švábská)

Slované

Niklot, kníže Obodritů

Pribyslav a Vertislav, jeho synové

Prislav, jeho zběhlý syn v dánských službách, hrabě (jarl, earl) z Lollandu

Lubemar, Niklotův bratr

Vojslava, Pribyslavova manželka

Borwin, Pribyslavův syn

Duchovenstvo

Hadrián IV., papež

Viktor IV., papež

Paschal III., papež

Rainald z Dasselu, kancléř Fridricha Barbarossy a kolínský arcibiskup

Philipp z Heinsbergu, kapitulní děkan v Kolíně, Rainaldova pravá ruka, švagr Dediho z Groitzsche (později kolínský arcibiskup)

Wichmann, magdeburský arcibiskup, synovec markraběte Konráda z Míšně

Hartwig, brémský arcibiskup

Ota, biskup ve Freisingu, nevlastní bratr Konráda Štaufského

Rahewin, písař Oty z Freisingu

Evermod, biskup v Ratzeburgu

Dánsko

Sven Estridsen, král (později Sven Grathe)

Adéla, dcera Konráda z Wettinu, markraběte z Míšně a Lužice, jeho manželka

Waldemar I., král (později Waldemar Veliký)

Sofie z Novgorodu, jeho manželka

Absolon, arcibiskup v Lundu

Asker, biskup v Roskilde

Itálie

mistr Marchese, konstruktér válečných strojů

hrabě Guido z Biandrate, Miláňan a císařův důvěrník

Acerbus Morena, konsul v Lodi a kronikář

Čechy

Vladislav, král

Pomořansko

Kazimír, vévoda

Bogislav, vévoda, jeho bratr

Důležité fiktivní osoby

Raimund z Muldentalu, Richard a Gero – Christianovi přátelé

Randolf z Muldensteinu, rytíř na dvoře míšeňského markraběte, Christianův úhlavní nepřítel

Luitgarda, mladá dívka na míšeňském dvoře

Josefa, léčitelka v Míšni zvaná Stará kmotra

Stefano di Stella, tlumočník ve službách císaře

Marie Claire, dvorní dáma manželky Fridricha Barbarossy Beatrix

PRVNÍ DÍL

PRÁVO A BEZPRÁVÍ

Královražda

Adéla z Míšně, dánská královna a manželka Svena Estridsena; Roskilde, 9. srpen 1157

Ještě před chvílí pokojnou letní nocí zněly panické výkřiky. Řinčení zbraní se mísilo s třeskem povalených lavic a rozbitých džbánů.

Adéla, dcera zesnulého míšeňského markraběte a mladá manželka dánského krále Svena, se zděšeně opřela oběma rukama o rozviklaný stůl. Do tohoto nuzného úkrytu ji Sven zavedl krátce předtím, než venku začalo krveprolití. Nejraději by si zakryla rukama uši a zavřela oči. Jako by tím mohla vymazat to, co se v paláci vedle dómu a v ulicích dělo. Připadalo jí, že cítí polibek, který jí chtěl dát milovaný muž, než opustil tenhle úzký, zborcený dům pod katedrálou. Ona se od něho ale odvrátila, protože jí během krátké cesty z paláce došlo, co Sven plánuje. Něco tak hnusného a neomluvitelného, že nevěděla, jestli mu to bude moct někdy odpustit.

Pokud vůbec ještě žije.

Pozvedl se svými muži meč proti svým dvěma bratrancům a spolukrálům Knutovi a Waldemarovi, při slavnosti tady v dánském královském městě Roskilde, kde měli všichni tři oslavit uzavření míru. Ještě před patnácti minutami s nimi Adéla seděla u nejvyšší tabule a povídala si.

Byla hrůzou jako ochromená. Najednou jí do krku vystřelil obsah žaludku. S námahou se jí podařilo doběhnout k vědru, do kterého zvracela, až z ní už vycházela jen žluč. Janne, její osobní služebná a jediná průvodkyně, drmolila od příchodu do úkrytu na kolenou a s lomícíma rukama modlitby. Držela teď své paní hlavu a závoj. Sáhla po džbánu vody, aby si Adéla mohla vypláchnout ústa a zbavit se tak nepříjemné chuti.

„Opravdu tu budeme čekat, až to skončí?“ zašeptala ustrašeně. „Nejsme tady v bezpečí, moje královno. Bez mužského doprovodu ale nikam nemůžeme. A když vás někdo pozná…“

I Janne prohlédla Svenovy úmysly. Když osobně vyvedl manželku v pozdní hodinu z paláce, nedoprovodil Adélu k jejímu údivu do příbytku, jak zpočátku doufala, protože se po dlouhém dnu těšila na postel, ale zavedl ji, aniž zodpověděl jakékoli otázky, do tohoto nenápadného domu.

Nebylo to také nutné. Cestou sem viděly mladé ženy, jak se Sven opásal mečem, který před oslavou odložil na znamení, že bude respektovat mír v hale. A tři stovky jeho bojovníků, jež právě dorazily ze Skánie a pro které byla před palácem naservírovaná spousta jídla a pití, měly na sobě brnění.

Sven se pak rychle vrátil do kamenného paláce vedle dómu a zahájil se svými po zuby ozbrojenými muži masakr.

Hněv napadených by se před jeho cizokrajnou manželkou nezastavil.

Pokud Sven boj proti Knutovi a Waldemarovi prohraje, nebude už Adéla královnou, ale vdova po křivopřísežníkovi a královrahovi.

Když zvítězí, bude chotí křivopřísežníka a královraha. Knut a Waldemar jsou oblíbení. Dánové nenechají to zákeřné přepadení bez pomsty.

Adéla věděla, že měl Sven už jednou v úmyslu vlákat bratrance a konkurenty o trůn do léčky a zabít je. Chtěl po jejím otci markraběti Konrádovi, aby je kvůli tomu pozval na míšeňský Burgberg. On ale ty požadavky bez váhání rozhořčeně a znechuceně odmítl.

Jak jsem se jen mohla ve Svenovi tak zmýlit? ptala se mladá žena sama sebe. Jak jsem mohla toho muže milovat? A co mám teď dělat? Nechala se oslnit jeho vzhledem a vystupováním. Byl vysoký, světlovlasý, silný. A hrozně do ní zamilovaný.

Teď se ale nacházely s Janne v ohrožení života a potřebovaly všechny své smysly a odvahu. Nemohou zůstat v tom úkrytu, do něhož je Sven zavedl, než přikročil k tomu hroznému činu.

Byla to jen chvilka, přesto Adéla nevěděla, jestli její manžel ještě žije. Zda své dva spolukrále a příbuzné zabil, nebo Knut a Waldemar usmrtili jeho.

Výkřiky, kravál a vřískající hlasy prchajících neochabovaly, byly stále hlasitější.

„Nikdo nás tu nesmí najít,“ pošeptala ustrašeně své služebné. „A nikdo nás nesmí poznat!“

Adéla se třesoucími prsty snažila rozvázat šňůrky přepychové toalety, ve které slavila ještě před chvílí se Svenovými bratranci a Knutovou překrásnou sestrou Sofií z Novgorodu usmíření. Uzavření míru, které každému z čekatelů na trůn zajistilo královský titul a třetinu země.

„Kam chcete jít?“ bědovala jindy tak odvážná Janne. „Neexistuje v Dánsku místo, na němž byste byla v bezpečí, jakmile se rozkřikne, že váš manžel porušil mír a zavraždil vlastní příbuzné.“

Služka s kulatým obličejem na okamžik zmlkla, naslouchala rámusu přicházejícímu zvenčí a zašeptala: „Jen poslouchejte! Zanedlouho to bude vědět v tomhle městě každý.“

Protože venku ječela nějaká žena pořád dokola: „Sven všechny pozabíjí! Sven Estridsen zavraždil krále!“

Kterého z králů? přemítala Adéla zoufale. Nevím ani, jestli to byl nápad jen jeho samotného, nebo se spojil s jedním z těch dvou. Neměla ale čas přemýšlet o tom, jak má stát po této nehoráznosti Svenovi po boku, pokud dnešní noc přežije. Musí odsud pryč, protože ji Svenovi nepřátelé budou hledat.

Jenže kam?

Chtěla žít a utéct za teprve několikatýdenní dceruškou, kterou
musela nechat na Svenův příkaz v dobré péči v Lüneburgu. Pravděpodobně už tehdy plánoval ohavný čin, který dnes spáchal.

„Pomoz mi do prostých šatů a zakryj mi vlasy,“ pošeptala Janne. Roztřesenými prsty se jí nedařilo rozmotat šněrování po stranách nádherného bliautu.

Ke svému štěstí a velkému údivu našla ve skrýši jednu ze svých truhlic s oblečením. Byl to další důkaz toho, jak chladnokrevně plánoval Sven svou zradu.

Janne oblékla královně jednoduché vlněné šaty a schovala její nápadné kadeře, na rozdíl od světlých vlasů většiny Dánek černé, pod šátek zavázaný na dva uzly.

„Kdyby vás venku poznali, umlátí nás k smrti!“ naříkala, když pokládala královně na ramena svou obyčejnou pelerínu. „Není bezpečnější tady zůstat? I kdybychom zvládly dostat se do přístavu… Žádná loď nepřijme dvě počestné ženy bez mužského průvodce!“

Roskilde se nacházelo na ostrově. A byla to pravda. Bez přítomnosti manžela nebo jiného příbuzného jako poručníka nemohou cestovat, natož vstoupit na loď.

„Ani kdybyste zaplatila drahokamy… Podle toho by vás hned poznali… Nebo vás popravili jako zlodějku, kdybyste neprozradila své jméno a titul,“ pokračovala Janne s líčením jejich obtížné situace.

„Existuje pro nás jen jedna možnost jak přežít,“ zašeptala Adéla v odpověď a stiskla Janne ruku. „Neztrácej odvahu, důvěřuj v Boha a pojď se mnou! Ledaže bys tu chtěla čekat na svého muže.“

Pootevřela dveře a vyhlédla ven.

Ulice byly přeplněné prchajícími, křičícími lidmi. Z jasně osvětleného paláce viděla přicházet muže se zkrvavenými meči hledající nové oběti. Vpředu ležely rozsekané mrtvoly. Šaty některých začínaly hořet. Pochodně a hořící lavice ozařovaly mihotavým světlem v hvězdné noci hrozné obrazy před palácem.

Většina obyvatel čtvrtě se stále ještě pokoušela zachránit v dómu a hledala útočiště ve stánku božím. Matky nesly své děti v náruči nebo je vlekly za ruku. Některé ve spěchu sbalily pár věcí, jiné měly na sobě jen spodní košili a pelerínu a utíkaly bosé. Tomu, kdo nebyl dost rychlý, hrozilo, že ho dav v panice porazí a ušlape.

„K přístavu?“ zašeptala Janne.

„Ne. Tam nahoru!“ Adéla ukázala bradou na katedrálu vedle paláce, k níž vyděšeně proudili lidé. Stáhla si kápi hlouběji do obličeje a totéž udělala u Janne.

Lem jejích šatů se zachytil o dřevěný hřebík. Prudce škubla a látka se roztrhla.

Mladá Míšeňanka popadla svou důvěrnici za ruku a utíkala, dokud ji píchání v boku nepřinutilo se zastavit. Krátce setrvala na místě, lapala po dechu a pokračovala v běhu. V levé ruce nesla malý uzlík, do něhož si sbalila teplé šaty, stříbrnou čelenku a prsteny posázené drahokamy – pro případ, že budou muset někoho kvůli pomoci podplatit.

„Co když nás napadnou ozbrojenci? Nebo nás někdo pozná?“ těžce oddechovala Janne.

„Nikam jinam nemůžeme. A v tom úkrytu by nás brzo našli. Utíkej proto rychleji!“

Adéla se rozhlížela nalevo a napravo, jak to jen v divokém chaosu vyděšených lidí šlo, vlekla svou družku za sebou, když se vmísily mezi prchající k dómu. Nechaly se strhnout obyvateli města a nést proudem těch, kteří měli před očima jako cíl už jen otevřený chrámový portál.

Jednou utržila Adéla tak prudkou ránu do zad, že zakopla a málem upadla. Janne ji zachytila.

Mladá Míšeňanka se obávala, že na ni někdo ukáže a vykřikne: To je královna! Žena toho vraha! Zabijte ji!

Naštěstí ji nikdo nepoznal. Udýchaně a ustrašeně se za pomoci loktů prodírala dál.

Když ale dorazila do kostela, nesnažila se Adéla skrýt v davu. Protlačila se s Janne k oltáři, položila pravou ruku na stůl zdobený vyšívanými pokrývkami a řekla udýchaně tlumeným hlasem ministrantovi: „Žádám… o… církevní azyl.“

Duchovní, ještě mladý, hubený, s povislými rameny a hluboce vyděšený náporem křičících lidí, zvedl odmítavě ruce.

Třesoucím se hlasem zamumlal: „Jdě… jděte k ostatním! Budeme se společně modlit za to, aby ta hrůza skončila. A za blaho duší zemřelých.“

Chtěl se otočit, Adéla ho ale gestem zarazila a tiše sykla: „Jen se podívejte! Nemůžeme k ostatním. Opakuji: Žádáme o církevní azyl.“

Její ruka ležela pořád ještě na oltáři.

Mladík na ni upřel pohled.

Konečně mu došlo, koho má před sebou – mladou královnu z míšeňských zemí. Manželku muže, který soudě podle výkřiků bolesti začal v paláci krveprolití.

Jeho obličej, v němž se střídaly zděšení a nerozhodnost, ztratil poslední zbytek barvy. Zamával rukama.

„Zbláznila jste se?“ zasténal přeskakujícím hlasem. „Jestli vás někdo pozná, nezabrání svatost tohoto místa lidu, aby tu rozpoutal další krvavou lázeň!“

„Proto stojíme před vámi a požadujeme církevní azyl!“ zopakovala důrazně Adéla, která by nejraději popadla ustrašeného duchovního za ramena a zatřásla jím. Svou nechápavostí ještě vyvolá krveprolití, o němž mluvil. Pochopitelně ale nemohla vztáhnout ruku na muže církve.

„Ve jménu milosrdné Panny Marie!“ naléhala.

Z obličeje mladého muže se dalo vyčíst, že do jeho přemýšlení vstupuje pomalu pohyb: „To musí rozhodnout biskup,“ zašeptal. „A Jeho Excelence je na hostině…“

Po této větě mu začalo svítat, že vůbec neví, jestli je biskup Asker ještě naživu. Roskilde bylo největší a nejvýznamnější dánské město a jeho biskup patřil k příbuzným a blízkým důvěrníkům krále Waldemara. Stejně jako mocný Absolon, vojevůdce, s nímž Waldemar vyrůstal, bezpochyby budoucí biskup v Roskilde a arcibiskup v Lundu. Pokud ještě žije.

Myšlenky zmateného služebníka božího se zkrátka nechtěly uspořádat. Výkřiky lidí hledajících útočiště v dómu mu bránily přijmout rozhodnutí.

„Jděte! Nemohu tu ručit za váš život,“ sykl.

Ten blázen nás ve své omezenosti opravdu ještě prozradí! pomyslela si Adéla netrpělivě. Pozornost některých přítomných už scéna u oltáře upoutala.

„Prosila jsem vás třikrát o azyl a připomínala vám vaši povinnost a platné právo,“ pronesla důrazně a důstojně, ale tlumeným hlasem. „Předkové mého manžela nechali postavit tento kostel a starali se o šíření božího slova v zemi. Jsou tu pohřbeni. Když nás pošlete pryč, spočine na vás krvavá vina. To chcete?“

Hubený ministrant se svíjel nelibostí.

„Věnuji kostelu zlatý prsten. Můžete tím zlatem ozdobit oltářní kříž,“ lákala ho a mnohoslibně zvedla uzlík.

Konečně ho napadlo východisko.

„Jděte do hrobky, rychle!“ ukázal na zamřížovaný vchod do sklepení, v němž byli pochovaní dánští králové. Harald Modrozub, Sven Vidlí vous, Sven II. Estridsen…

„Schovejte se tam. Přinesu vám chleba a něco k pití, jakmile se situace uklidní.“

S Boží pomocí biskup, Absolon a Waldemar ještě žijí, pomyslel si. Oni ať posoudí, co se s těmi ženskými stane. Budu je tu držet, dokud o nich Bůh, můj biskup a král nerozhodnou.

Mladé ženy se protáhly dveřmi a byly tak ukryté před pohledy většiny ostatních v kostele. Zanedlouho přišel nervózní ministrant se džbánem vody. Podal jim ho skrz mříže, vykoktal, že chleba ještě přinese, a vyhledal na těžkém svazku klíč, jímž zamkl mřížoví k hrobce.

„Teď jsme uvězněné u mrtvých,“ zamumlala Janne.

„Nebo jimi chráněné,“ zašeptala Adéla, které se při pouhé představě, že budou muset strávit následujících čtyřicet dní mezi sarkofágy, zmocnila hrůza. Tak dlouho tu ale určitě nezůstanou. Jakmile ji biskup z Roskilde spatří, začne vyjednávat s brémským arcibiskupem, aby od něho těžce zkoušenou Míšeňanku převzal. Výměnou za stříbro nebo nějakou laskavost.

Žíznivě se napila vody, protože jídlo při hostině bylo silně kořeněné. Po zádech jí stékal pot a vsakoval se do její spodní košile.

Chtěla podat džbán Janne, když zazněl před velkou bránou dómu zvučný, daleko se nesoucí hlas.

„Uvolněte místo!“

Lidé okamžitě ustoupili stranou, aby vpustili biskupa, který očividně přicházel přímo z hostiny. Jeho šat byl potřísněný krví.

Rychlými kroky přistoupil k oltáři, poklekl, sklonil hlavu a pokřižoval se, pak vstal a otočil se k lidem, kteří tu hledali útočiště.

„Zvoňte všemi zvony! Král Knut je mrtev!“ zvolal a v davu okamžitě vzplanul mnohohlasý nářek. Knut byl panovníkem v této části země – Sealandu.

Biskup Asker dal zvednutou rukou pokyn k mlčení.

„Zavraždil ho důvěrník Svena Estridsena. Sven porušil právo hosta a všechny přísahy a začal útok, nařídil ten krvavý čin.“

„Žije Waldemar?“ ozval se roztřesený hlas ze zástupu naslouchajících. Waldemar byl nejmladší ze tří dánských králů, teprve pětadvacetiletý.

„Jutský král byl poraněn na noze, s boží pomocí ale on i jeho druh Absolon unikli,“ pokračoval biskup hlasitě. „Jako zázrakem se jim přes Waldemarovo zranění podařilo uprchnout.“

Tak se konečně zeptejte! pomyslela si Svenova manželka s divoce bušícím srdcem, když se opatrně přibližovala k mříži, aby na biskupa viděla.

„Co je se Svenem?“ položil konečně otázku pronikavý ženský hlas. Adéla ztuhla a připravovala se na nejhorší.

„Křivopřísežník a královrah se obklopil svými muži a vydal se hledat Waldemara. Všichni jsou pryč. Boje v tomto městě skončily. Vraťte se proto do svých domů. Nejdřív se ale pomodlíme za Waldemara a Absolona a za blaho duše krále Knuta.“

Někdo rozhoupal zvony na znamení královy smrti. Možná ten hubený, nechápavý ministrant. Do hlubokých tónů se mísily modlitby lidí v dómu, kteří bez výjimky všichni poklekli.

Chrámová loď se jen pomalu vyprazdňovala.

Adéla a Janne ustoupily do pozadí, aby nebyly vidět. Věděly ale, že dostanou brzy návštěvu.

Zvony za krále Knuta pořád ještě vyzváněly. Mrtvý tížil Adélu na duši. Usedla do podřepu, objala kolena pažemi a zoufale se tiskla ke zdi. Zdalipak je Sofie, Knutova sestra a Waldemarova snoubenka, v bezpečí? Při hostině před tím krveprolitím si přátelsky povídaly. Sofie z Novgorodu opustila tabuli před ní. Možná to byla její záchrana.

Ó, Svene, doufám, že nemáš na rukách i její krev! Ó pomyslela si Adéla v duchu s hořkostí.

Řinčení jí prozradilo, že někdo otevřel mřížoví ke kryptě.

S námahou se zvedla a otřela si slzy z tváří.

Podle očekávání dorazil biskup Asker, šedovlasý muž s ostře řezanými rysy a pohledem, z něhož přeběhl Adéle mráz po zádech. Stejně neúprosnýma, ledově šedýma očima zastrašoval kdysi protivníky její otec, někdejší markrabě z Míšně a Lužice.

Biskup jí posvítil pochodní do obličeje.

„Bylo od vás velice chytré schovat vlasy…“

„Ctihodnosti, přísahám při svaté Matce boží, že jsem nevěděla o ničemných plánech mého manžela. Odvedl mě od tabule, jak si možná vzpomínáte. A já…“

Hlas se jí zlomil a do očí jí znovu vystřelily slzy. Vydechla: „Co Sofie? Žije ještě?“

„Nechápu, co je vám po tom,“ pronesl Asker chladně a spojil paže před břichem. „Co s vámi mám udělat? Nemohu vás pohnat k zodpovědnosti za hanebnosti vašeho chotě. Musíte ale pochopit, že tu vaši přítomnost nestrpím déle, než je nezbytně nutné.“

Pohlédl jí do obličeje. „Na druhé straně by byli Waldemar a Absolon za jistých okolností šťastní, že vás mají… na výměnu.“

Adéla zoufale vzhlédla, předstírala před tím ledově chladným mužem klid, protože slzy by na něho nezapůsobily. Jako kdysi na jejího otce Konráda z Wettinu, Bůh buď milostiv jeho duši.

„Opravdu si myslíte, že by mohla být žena jako rukojmí natolik cenná, aby byla vyměněna za muže?“ zeptala se pochybovačně.

„Královna možná. Královna, kterou její choť miluje…“ Biskup se mrazivě usmál.

Vzdal by se Sven kvůli mně? zamyslela se Adéla. Okamžitě si na tu otázku odpověděla záporně. Miluje mě, svou hrdost a korunu ale miluje víc. Je posedlý iluzí, že může mít všechno, celou zem i mě, a že mu Dánsko jeho hrozné činy odpustí.

„Netuším, jestli je můj manžel ještě naživu. Jedním jsem si ale jistá. Po této krvavé noci nebude králem,“ opáčila. „Nejsem už tedy královna. Promluvte si s německými biskupy, Ctihodnosti. Postarají se, abych byla bezpečně dopravena do Míšně.“

Pro Svena není záchrany ani slitování. Jinak by ji biskup vyzval, aby se vrátila k manželovi, s nímž byla před Bohem oddána. Zdálo se však, že je pro něho Svenova smrt hotovou věcí. Ať už tuto noc, zítra nebo pozítří.

„To je vysloveně hloupý nápad, ženská!“ opáčil Asker zlostně. „O tom bych se musel poradit s arcibiskupem Eskilem z Lundu, toho ale skandálně zadržují v německých zemích. A váš císař Fridrich Rudovous se zdráhá proti tomu něco podniknout. Eskil by ani nechtěl být vyměněn za vás, jak jste právě řekla. Bylo by to pod jeho důstojnost. Proto také nechce, aby Dánové vybírali peníze na výkupné za něho. A brémský arcibiskup k nám chová nepřátelství.“

„Obraťte se tedy na arcibiskupa v Magdeburgu. Je to můj bratranec,“ prosila Adéla.

„Zaplatí arcibiskup za váš bezpečný doprovod? Nebo vaši bratři, markrabata z Míšně a Lužice?“

„Určitě se s magdeburským bratrancem Wichmannem dohodnete. Nebo s mými bratry,“ odpověděla a myslela přitom na Dietricha. O tom, že by byl Ota jako nejstarší ochoten dát za ni své stříbro, pochybovala. Možná se za ni ale přimluví jeho mladá manželka Hedvika.

„Budu se modlit za prozření a rozhodnu teprve tehdy, až si promluvím s Waldemarem a Absolonem o vašem dalším osudu. Do té doby zůstanete tady. Jako náš host,“ oznámil Asker, přičemž pronesl slovo host tak tvrdě, že bylo Adéle jasné, že je jeho zajatcem a rukojmím. Prozatím ale chráněná před davem žíznícím po pomstě. Vypočítavý biskup rozhodne až v okamžiku, kdy obdrží zprávu o jisté Svenově smrti. O smrti muže, do něhož se kdysi zamilovala.

Možná je už vdova a její dceruška poloviční sirotek. Adélu zamrazilo při představě, jaký osud je Svenovi asi souzený. Před očima jí stály obrazy, které ho ukazovaly vykrváceného na zemi.

Jako by uhodl její myšlenky, biskup dodal: „Zůstaňte tuto noc ukryté tady. Budu přemýšlet o přiměřeném ubytování pro vás. Dneska byste nebyla v bezpečí, kdyby vás někdo poznal.“

Církevní azyl platil do vzdálenosti šedesáti kroků od chrámového portálu. Dnešní noc by ale podle zlořečení a pomstychtivých výkřiků proti Svenovi neochránil manželku krále ani doprovod biskupa.

Duchovní se bez dalšího slova obrátil k odchodu.

Hubený mladík, který mezitím dorazil, vtiskl Janne beze slova do ruky skrojek chleba a hořící svíčku a následoval biskupa. Mladé ženy slyšely, jak se mříže se zařinčením zavřely. Adéla byla ráda, že před útěkem z úkrytu použila nočník, protože se na oslavě hodně pilo. Položila si otázku, jak se může ve své situaci zabývat tak banálními úvahami.

Unavené a rozrušené zároveň, stále ještě vyvedené z míry osudným děním posledních hodin, se ženy zavinuly do svých pelerín a ulehly na holou podlahu, aby našly v blízkosti mrtvých spánek. Obě se dlouho mlčky modlily.

Svene, jakou vinu jsi na sebe naložil? ptala se v duchu Adéla znovu a znovu. Bylo jí jasné, že je zatracený. Po obličeji jí stékaly slzy.

Zvony zněly celou noc. Adéla nevěděla, jestli vyzvánějí jen za mrtvého krále Knuta nebo i za Waldemara. Nebo Svena.

Na vrcholu moci

Císař Fridrich I., jeho kancléř Rainald z Dasselu; Besançon, říjen 1157

„Je skvělé být císařem,“ prohlásil Fridrich Štaufský, pohledný pětatřicetiletý muž s rudozlatými vlasy a krátce zastřiženými vousy. Usadil se pohodlně na židli, protáhl si s požitkem nohy a připil si se svým protějškem. Najednou se ale uprostřed pohybu zarazil a opravil sám sebe.

„Je skvělé být tímhle císařem.“

Rainald z Dasselu, jeho kancléř, přítel a nejbližší rádce, pozvedl také s velkou spokojeností pohár.

„Evropští králové se předhánějí, aby vás ujistili o své loajálnosti. A Besançon vám přichystal velkolepé přijetí. Všichni velcí Burgunďané se dostavili na dvorský den.“

Po Fridrichově obličeji přelétl zasněný úsměv, když myslel na nádherný vjezd do tohoto bohatého města, které patřilo už déle než sto let k císařské říši.

Vážení občané ho očekávali ve slavnostní a nejoddanější náladě před branami. Projeli pak ve zdánlivě nekonečném svátečním průvodu s bubny a trumpetami jedním z obrovských triumfálních oblouků z dob starého Říma. A po obou stranách ulice stáli jásající lidé.

Tak tu byli on a jeho milovaná Beatrix přijati.

S náznakem žárlivosti si Fridrich položil otázku, kolik z toho nadšení a úcty patří výlučně jeho krásné manželce, která pochází z Burgundska, a jeho část, Horní Burgundsko, přinesla do jejich manželství. Přestože byla po jeho boku bezesporu šťastná, viditelně rozkvetla od chvíle, kdy pobývala ve své staré vlasti a mohla mluvit mateřským jazykem, nikoli pracně naučenou němčinou. Když rozmlouvala s burgundskými krajany, kteří ji obklopovali, mluvila dvojnásobně rychle a s mnohem živější mimikou než jindy. Přestože nebo právě proto, že ničemu z toho nerozuměl, znělo to jeho uším jako roztomilé ptačí štěbetání.

Neoženil jsem se s ní snad kvůli tomu, abych dostal Burgundsko? odbyl moment žárlivosti a pochybností. Přijetí tady v Besançonu překonalo jeho nejsmělejší očekávání. A to nejlepší teprve přijde! Zítra udělá pečlivě naplánovaným manévrem svého prohnaného kancléře něco, co upoutá pozornost světa a napíše dějiny.

Nemohl se dočkat.

Pro konečné doladění pozval Rainalda k rozhovoru mezi čtyřma očima a všechna pážata, panoše a sloužící s výjimkou šenků poslal pryč.

Dva nejmocnější muži říše tak seděli ve Fridrichově příbytku před podnosy naloženými zvěřinou a pochutnávali si na dobrých burgundských vínech.

Jakmile dojedli, vytáhl Fridrich šachovnici, aby se zamyslel nad včerejší nedokončenou partií, a přeskočil koně.

Po letmém pohledu na šachovnici položil Rainald černého krále a prohlásil: „Vyhrajete ve čtyřech tazích.“

Fridrich počítal možné tahy a zjistil, že je to tak.

„Necháváte mě vyhrát úmyslně!“ zaprotestoval. „Neznám jiného člověka, který by dokázal tak mazaně kout plány jako vy. Vyjma Albera z Trevíru, Bůh buď milostiv jeho intrikánské duši.“

Rainald se polichoceně usmál.

Císař Fridrich Štaufský a jeho chytrý kancléř byli přibližně stejně staří. Přes kněžský stav miloval Rainald z Dasselu nejen knihy, ale i nádherné šaty a s největší samozřejmostí klusal v čele vlastního vojska do války. Což významně přispělo k tomu, že si ho Fridrich tolik vážil. Stejně jako Rainaldova distancovaného poměru ke Svaté stolici a jeho smělých plánů. Zítra bude realizován jeden z jeho mistrných kousků.

Příprava ranního dění byla ale pro Fridricha jen záminkou. Tu akci musí Rainald šikovně zaranžovat podle toho, co vyplyne v průběhu dnešního dne z předběžných rozhovorů s papežským legátem, který sem také dorazil.

Fridrich svému kanceláři plně důvěřoval. Vždycky našel způsob, jak zařídit věci tak, aby z toho měl on, císař, největší výhodu.

Proto s ním raději s požitkem procházel diplomatické úspěchy na nedávném dvorském dnu ve Würzburgu, kde přijal velký počet zahraničních vyslanců.

„Povězte mi ještě jednou, příteli, co napsal mladý anglický král. Nemůžu se toho nabažit,“ vyzval císař svého rádce, který na rozdíl od Fridricha hovořil několika jazyky, ovládal psaní a čtení a navíc měl talent uchovat texty v paměti doslova a reprodukovat je.

Rainald stáhl zpátky ruku, kterou natahoval po jednom z chutných, medem potřených pečených zpěvných ptáků, uvelebil se pohodlně na židli a začal s úsměvem deklamovat: „Jindřich Plantagenet odpřisáhl ve svém listu nerozlučné mírové společenství našich národů. A to, že mu máte jako výše postavený velet. Je ochoten plnit vaše rozkazy.“

Kancléř věděl, co od něho chce jeho císař slyšet.

Oba se v tiché shodě usmívali, když si vychutnávali podlézavou formulaci.

„Nechce, abychom se spojili s Ludvíkem Francouzským,“ odůvodnil Rainald slib anglického krále. Byl bezesporu mocný muž, navíc získal sňatkem s Eleonorou Akvitánskou rozsáhlá území. Královský pár demonstroval svými nádhernými dary císaři nejen vlastní vznešené postavení, ale i v jeho očích nadřazenou anglo-akvitánskou dvorskou kulturu. Obrovský červený přepychový stan, který Jindřich daroval Fridrichovi u příležitosti jeho sňatku s Beatrix, byl tak velký a těžký, že se dal postavit jen za pomoci strojů.

„Ludvík Francouzský a Jindřich Anglický se k smrti nenávidí,“ zdůraznil Rainald a přece jen sáhl po pečeném ptákovi.

Fridrich se rozesmál.

„Není divu, když Jindřich přebral hodnému Ludvíkovi krásnou manželku! A navíc způsobem, který ho zesměšnil u všech evropských dvorů,“ připomněl s úšklebkem. Ta historka byla prostě skvělá.

„Byl jste přítomen, když nám o tom trubadúr vyprávěl?“ zeptal se Rainalda a dal šenkovi znamení, aby dolil poháry.

„Bylo to při hostině na svatodušním dvorském dnu v Merseburgu… Smáli jsme se, až nám tekly slzy!“

Fridrich se otřásal škodolibou veselostí.

„Nejdřív našeptávala prostopášná Eleonora zbožnému Ludvíkovi, že jejich manželství není dopřán dědic, protože jsou příliš blízce spříznění. Jakmile se ale rozvedli, jela za Jindřichem a provdala se za něho, i když byl o deset let mladší než ona. A nejšílenější na tom je, že od té doby věnuje Jindřichovi každý rok dítě! Mají spolu už tři syny a dceru…“

Zalapal po dechu a otřel si z očních koutků slzy smíchu. „Taková blamáž!“

„Ludvík se třese strachem při pomyšlení, že se spojíme s jeho rivalem, anglickým králem. Můžeme toho využít v náš prospěch…,“ poznamenal Rainald chladně.

„Samozřejmě! Nejsem si jistý, jestli se chci s Ludvíkem vůbec ještě setkat…,“ přitakal Fridrich, který zažil francouzského krále při druhém křížovém tažení do Svaté země a považoval ho za ubohého. Nehodného Koruny. Možná pošle k Ludvíkovi místo sebe hraběte z Lenzburgu, jednoho ze svých dlouholetých důvěrníků.

„Zpátky k seznamu,“ řekl a začal vypočítávat na prstech jednotlivé body potěšitelného vývoje.

„Anglický král se mi tedy podřizuje, francouzský sedí v Paříži a bojí se. Král Gejza Uherský nám slibuje pět set bojovníků pro polní tažení do Itálie. Obává se, že by ho mohl jeho bratr Štěpán svrhnout z trůnu.“

„Obává se plným právem,“ okomentoval Rainald disponující bezpočtem špionů Gejzovu přehnanou ochotu.

„Českého vévodu Vladislava povýším v lednu na krále. Je mi za to velice vděčný a poskytne mi své obávané obrněné jezdce,“ pokračoval Fridrich ve vyjmenovávání. „Polští vévodové přede mnou, jak jim bylo poručeno, pokleknou o Vánocích. Dánský spor o trůn jsem také vyřešil. A najednou je všechno jinak…“

Fridrich svraštil čelo a spustil ruce.

„Sven je můj přítel. Byli jsme společně vychováváni jako panošové na dvoře krále Konráda. V poslední době se ale chová jako blázen. Nečestně a hloupě. Když už chce člověk své rivaly zabít, musí to naplánovat tak, aby se mu to podařilo!“ rozohnil se.

„Můžeme jen hádat, než obdržíme zprávu, kdo přežil, Sven nebo Waldemar,“ chlácholil ho kancléř. „Je úplně jedno, jak to dopadne, kdo si udrží dánský trůn. Jakmile se tam poměry vyjasní, mohou Dánové a vévoda Jindřich Lev, váš vážený bratranec, definitivně skoncovat s pohanskými Slovany na severu.“

Nevrle, se smutnou předtuchou setrval Fridrich v myšlenkách u Svena. Rainald to viděl a odvedl císařovu pozornost k něčemu jinému.

„Přejděme při tom vypočítávání ke vzpurným šlechticům, jimž jste ukázal, kdo ze dvou císařů je významnější. Totiž ne ten byzantský.“

Řecké poselstvo se ve Würzburgu objevilo také. Hosté přivezli velké množství drahocenných darů, projevili ale při oslovení císaře nedostatečnou zdvořilost.

„Stačil váš zlostný pohled a okamžitě se podvolili a nabídli mír,“ připomněl Rainald se spokojeným úsměvem. „Vláda císaře Manuela stojí na vratkých nohách a doba lesku Byzantské říše je dávno pryč, zatímco vaše teprve pořádně začíná.“

To sedělo. Aspoň v to Fridrich doufal. Jen jedno ho mrzelo při vzpomínce na byzantskou delegaci.

„Ale ta věc s mým rothenburským bratrancem…“

Rozmrzele a dost hlučně postavil pohár na stůl.

Císař a císařovna z Byzance trvali na tom, aby byl teprve dvanáctiletý syn zesnulého krále Konráda, Fridrichův bratranec, povýšen do rytířského stavu. Byl to synovec císařovny Ireny a za jejím vytrvalým naléháním stála nevyslovená výčitka, že Fridrich ukradl Konrádovu jedinému synovi a dědici trůn.

Což Konrádovi bratři a švagři chlapci také nepřetržitě našeptávali.

„Dokud mi moje milovaná Beatrix neporodí dědice, je ten hoch jediný královský syn,“ zamumlal Fridrich. Dělalo mu to opravdu starosti. Byl už déle než rok ženatý a u jeho manželky se zatím neprojevily žádné známky těhotenství.

„Jeho sulzbašský strýc a všichni babenberští příbuzní to nevzdávají. Znovu a znovu ho utvrzují v tom, že na trůn patří on!“ stěžoval si císař, kterého se zmocňovala stále větší zlost. „Tomu chlapci bylo osm, když jeho otec zemřel! Jak měl zjednat v této rozvrácené a válkami a sváry postižené říši mír?“

„Bezpochyby bylo pro říši nejlepší, že jste se ujal regentství vy,“ ujistil ho Rainald. „A zachoval jste se přece hodně velkoryse, když jste přepsal na toho chlapce švábské vévodství. Nikdo vám nemůže nic předhazovat.“

„Švábsko a Rothenburg,“ připomněl Fridrich zlostně. „Měl by být rád, když to tak zůstane. Ode dne, kdy dostanu dědice, bude už jen jeden královský syn, a to můj! Švábsko a vévodský titul budu potom potřebovat pro vlastního syna.“

„Tak daleko to ještě není.“

Rainald se trochu předklonil a pohlédl císaři do očí. „Je teď rytíř, pořád ale jen dvanáctiletý. Uplyne hodně času, než pro vás začne představovat vážnou hrozbu. Mezitím se toho může ještě hodně přihodit…“

Do jeho posledních slov se vmísilo vyzvánění zvonů. Fridrichovi v tu chvíli prolétlo hlavou geniální řešení problému.

Nedostal se k tomu myšlenky vyslovit, protože Rainald tlačil k odjezdu.

„Měli bychom vyrazit. Všechno se vyvíjí podle našich přání. Jste největší světský panovník. Je načase klepnout papeže přes prsty. Jste připraven věnovat se papežským legátům?“

Na svůj úřad ještě mladý kancléř se zvedl a čekal, že ho císař napodobí.

„Bude mi velkým potěšením,“ pronesl Fridrich s úsměvem, svižně vstal a udělil potřebné rozkazy, aby se mohli s malým doprovodem okamžitě vydat na cestu.

Oficiální vystoupení papežských vyslanců na dvorském dnu v Besançonu bylo naplánováno na zítřejší den, Rainald ale nechtěl nic ponechat náhodě.

Prohnaný kancléř slíbil císaři, že zítra zažene oba legáty do úzkých a obrátí hněv shromážděných knížat proti nim. Proto byli domluveni, že se s nimi sejdou k předběžným rozhovorům v malé kapli. Rainald naléhal, aby byl Fridrich u toho.

Měl své důvody jako vždy dobře promyšlené.

„Znám je?“ zeptal se Fridrich svého průvodce, když klusali bok po boku ke stranou stojící kapli. Svítilo slunce a jeho paprsky rozzářily barevné listí.

„Přinejmenším jednoho, Rolanda Bandinelliho, papežova přítele a kancléře,“ informoval ho Rainald.

Muž jako papež Hadrián, člověk jeho postavení, nemá přátele, namítl v duchu Fridrich.

A při dalším nadechnutí si pomyslel: Mám já nějaké? Rainalda, ano, ten mi slouží oddaně. Mého bratrance Otu z Wittelsbachu. Švagra Ludvíka Durynského. Bratrance Jindřicha Lva. Přičemž musím dávat pozor, aby příliš nevyváděl. Žádný mi ale neposkytl na první italské tažení tak velké vojsko jako Jindřich. A neměří se přátelství i podle toho? Napadl ho šestý Welf, jen o málo starší strýc. Před takřka dvaceti lety bojovali společně za krále Konráda proti tomu, aby byli Welfové zbaveni moci, při druhém křížovém tažení do Svaté země klusali bok po boku, shromáždili zbytky na hlavu poraženého vojska. Nelíbilo se mu však, jak mu Welf a jeho manželka Uta z Calwu tu a tam mluvili do svědomí.

Nechal si ty myšlenky ale pro sebe a pronesl s náznakem sarkasmu: „Papeži musí dohoda se mnou ležet hodně na srdci, když posílá dokonce svého kancléře.“

„Velice. Už jste se s tím Rolandem setkal. Byl jedním z mluvčích mezi kardinály při tom incidentu v Sutri…“

Fridrich nedokázal potlačit úsměv. Bylo to hrozně kuriózní. Při jejich prvním setkání před císařskou korunovací trval papež Hadrián na tom, že musí vést jeho koně za uzdu a při sesedání mu podržet třmen. Rázně to odmítl, proto bylo první setkání přerušeno a kardinálové spolu s Fridrichovými knížaty řadu dní zoufale hledali nějaké řešení.

Pokud byl tenhle Rollando Bandellini u toho, nebude chovat k císaři velké sympatie, protože Fridrich sice nakonec papežovo přání splnil, s požitkem se mu přitom ale vysmíval.

Představa, že se zanedlouho setká s jedním z účastníků té frašky, ještě zvýšila Fridrichovo radostné očekávání a zvědavost, jak chce Rainald zahnat zítra papežské vyslance před knížaty shromážděnými na dvorském dnu v Besançonu do úzkých.

Fridrich poznal papežova kancléře okamžitě. Nikdy nezapomněl žádný obličej. Ta schopnost byla pro panovníka důležitá.

A od momentu, kdy oba vyslanci vstoupili do kaple, věděl, že toho Rolanda Bandinelliho nemůže vystát. I kdyby pronášel pěkně formulovaná slova plná zdvořilosti.

Rainald překládal oběma stranám, protože tu byl jediný, kdo mluvil německy a latinsky.

Přestože Fridrich neovládal latinu, po mnoha setkáních se zahraničními delegacemi se neubránil tomu, že rozuměl té či oné frázi jazyka, jímž se právě mluvilo.

Nepřerušil Rainalda, když překládal pozdrav, zachytil ale jeho pohled a zvedl obočí.

V němé komunikaci se zeptal: Řekl opravdu bratři?

„Papež je váš otec, my kardinálové jsme vaši bratři,“ přeložil Rainald zdánlivě lhostejně. Jeho nabádající pohled ale říkal: Nevyjadřujte se teď k tomu, to všechno nám bude užitečné zítra.

„Přijeli jsme, abychom hájili slávu a čest říše,“ pokračoval Rolando.

To by mě mělo opravdu těšit, kdybych tomu mohl věřit, pomyslel si Fridrich s nehybným obličejem. Hadrián mě chce bezpodmínečně představit jako svého podřízeného a to v žádném případě nepřipustím.

Rainald šikovně pomohl překonat ticho, které se náhle rozhostilo.

„Předal byste mi laskavě papežovo poselství, abych mohl nechat připravit překlad?“ požádal Rolanda. Ten zaváhal, neměl ale žádný oficiální důvod prosbu odmítnout.

Odevzdal Fridrichovu kancléři kopii listu, Rainald mu s úklonou poděkoval a rozloučili se.

Jakmile oba vyslanci opustili kapli, zlomil Rainald z Dasselu pečeť a ponořil se ve světle svíčky do textu.

Četl pozorně každé slovo, dokonce i obvyklé rozvláčné pozdravné fráze. Pak mu po obličeji přelétl úsměv. „Máme je. Zítra to bude pro vás svátek.“

Otázka formulace

Císař Fridrich I., kancléř Rainald z Dasselu,falckrabě Ota z Wittelsbachu, papežští vyslanci Rolando a Bernhard, mladý tlumočník Stefano di Stella; Besançon, říjen 1157

„To bude legrace! Dneska šlápneme papeži pořádně na kuří oko,“ oznámil dobře naladěný Fridrich své mladičké manželce Beatrix, vzal její obličej do obou dlaní a políbil ji. Znepokojeně se na něho podívala, než vstoupil svižným krokem po jejím boku do sálu, kde očekávali císařský pár velcí muži Burgundska a různí vyslanci.

Fridrich s požitkem pozoroval před ním stojící knížata, která se dostavila na dvorský den do Besançonu v potěšitelně velkém množství. Jejich oblečení svědčilo o bohatství Burgundska. Podle očekávání zalapali už při pozdravu papežských vyslanců po dechu, protože oba kardinálové označovali i tady papeže za císařova otce a sebe za jeho bratry.

Což znamenalo, že papež stojí nade všemi.

„Vy se opovažujete označovat za bratry našeho císaře?“ vybuchl mohutný markrabě z Montserratu. „Byli byste mu tím rovni, to ale nejste! Jen papež a císař jsou si rovnocenní. To je boží pořádek světa!“

Tahle zásada ovlivňovala Fridrichovo chování od prvního dne jeho vlády.

Ostatní návštěvníci dvorského dne dali rozzuřenému markraběti rozhořčeně a hlasitě za pravdu. K Fridrichově naprosté spokojenosti. A ten povyk nebyl ani tajně nařízený, došlo k němu zcela spontánně. Fridrich s Rainaldem ho ale pochopitelně očekávali.

Skutečný skandál měl teprve přijít. Nemohlo to už trvat dlouho.

Když Rolando potom, zdánlivě nedotčený protesty, přečetl chladnou stížnost papeže, že zlodějská sebranka drží arcibiskupa z Lundu v zajetí v německých zemích, a vyzval císaře, aby udělal tomu zločinu okamžitě přítrž, zmizela i poslední zdrženlivost publika.

„Já jsem Eskila z Lundu ani neuvěznil, ani nevím, kde se nachází,“ pronesl Fridrich přísně a odmítavě. „Co ale vím, je, že Eskil vznáší nárok na oblasti na severu, kteří patří brémskému arcibiskupovi. Nebudu podporovat nikoho, kdo vztahuje prsty po mé říši.“

Připravit ctižádostivého arcibiskupa z Lundu na nějakou dobu o vliv přišlo vhod nejen Fridrichovi, ale i Hartwigovi z Brém. Podle očekávání se postavili na stranu císaře i přítomní biskupové.

Se skrývaným pobavením pozoroval Fridrich duchovní nastrojené v červených a modrých kožešinách. Kožichy veselých barev byly jedním z důvodů, proč většina zde přítomných vysoce postavených kleriků hlasitě a srozumitelně souhlasila s ním, nikoli se Svatým otcem. Kdyby Rainald před několika roky jako mladý kapitulní probošt v Hildesheimu neřekl předchůdci nynějšího papeže smělé Ne!, když chtěl kléru zakázat nošení červeně a modře obarvených kožešin, stáli by tu teď všichni před ním se zplstnatělými ovčími kožichy přes ramena. Objevovaly se stále nové předpisy, jimiž chtěla Svatá stolice potlačit ješitnost a touhu se předvádět. Nepřispívalo to zrovna k oblibě papežů.

Dokonce i Rolando a Bernhard se honosili zářivě červenými kožichy. Fridrich a Rainald to okomentovali skrytými úsměvy, když si vyměnili pohledy.

Ano, všechno šlo skvěle podle plánu.

Papežský kancléř Rolando se mezitím nechal strhnout k dalším obviněním císaře. Jeho ostře řezaná tvář se zkřivila zlostí, kancléř postoupil dokonce o krok kupředu.

Falckrabě Ota z Wittelsbachu, jemuž dnes Fridrich přidělil úlohu osobního strážce, protože byla pro obrovského muže naplánovaná v tomto představení zvláštní role, položil demonstrativně ruku na rukojeť meče a posunul se trochu blíž ke svému příteli a císaři.

Fridrich dospěl k závěru, že by se měl nejdřív postarat o klid, aby se lépe uplatnilo, co Rainald vymyslel.

Zvedl ruku, aby učinil kraválu přítrž. Rozhostilo se ticho. Pak se obrátil na Rolanda.

„Vy se opovažujete vytýkat mně porušení práva?“ zahřměl výhrůžně a nespouštěl z Bandinelliho oči. „Přitom je to papež, kdo se prohřešuje proti právu. Váš Svatý otec porušil smlouvu z Kostnice tím, že bez domluvy se mnou uzavřel mír s Vilémem Sicilským, naším společným nepřítelem.“

Bez ohledu na to, zda o tom pánové v sále věděli nebo ne, povyk po tomto obvinění byl enormní.

„A označuje Viléma za leníka,“ pokračoval Fridrich zlostně. „Jestli se král Vilém Sicilský podřídil papeži, já to neudělám! Císař není leníkem papeže, je mu rovnocenný.“

Pořád ještě upíral pohled na Bandinelliho. Byl vypočítavý a nebezpečný. Fridrich se včera zeptal svého kancléře Rainalda, jestli se nedá očekávat, že ten ctižádostivý muž, kterému nemohlo být ještě ani padesát let, bude papežem. Ten nynější, Hadrián, byl starý.

„Tím se budeme zabývat, až ta situace nastane,“ odvětil klidně kancléř a záhadně se usmál. „Ve Vatikánu je tolik mužů, kteří by se chtěli stát papežem! A já jsem s nimi ve spojení.“

Za okamžik pukne vzteky, pomyslel si Fridrich při pohledu na Rolanda lapajícího po dechu. Krátce přemýšlel, jestli je opravdu moudré začít si hádku s potenciálním příštím papežem. Ten Bandinelli je jiného založení než ustrašený Hadrián. Bezohledný, obratný, ctižádostivý.

Fridrich Štaufský ale důvěřoval Rainaldovi, jemuž se ve vymýšlení strategií a záminek nikdo nevyrovnal. Byl to důstojný nástupce zesnulého arcibiskupa Albera z Trevíru, který dostal neuvěřitelně jemně utkanými intrikami na trůn jednoho ze Štaufů, Fridrichova strýce Konráda.

Papež očividně s odmítavým postojem císaře k jeho požadavkům počítal, protože Rolando pokračoval v předčítání latinsky psaného listu hlavy církve. Rainald z Dasselu překládal.

„Nepropůjčil jsem ti císařskou korunu?“ deklamoval Bandinelli vyčítavým hlasem a netrpělivě čekal na Rainaldovu reprodukci.

Jakmile ale Rainald z Dasselu převedl slova do němčiny, vypukl znovu povyk.

Není to přeloženo přesně! Benificien znamená v běžném jazyce dobrodiní, nikoli léno, tak to papež mínil, pomyslel si okamžitě mladý muž, který stál v poslední řadě, ale ještě v dohledu na císaře.

Byl nápadný nejen svým mládím, ale především zmrzačením. Chyběla mu pravá ruka. Křečovitě svíral pahýl paže, v němž pulzovala krev tak horce a tupě, jako by chtěla špatně zhojenou jizvu roztrhnout. Držel ho zvednutý a položil si, jako už tisíckrát otázku, jak může bolet něco, co už není.

Stefano di Stella, mladý Říman s německou matkou, který plynně mluvil několika jazyky, sloužil Fridrichovi během prvního italského tažení jako tlumočník. Při bojích mezi obyvateli Říma a Fridrichovým vojskem bezprostředně po císařské korunovaci mu ale masakrující Římané usekli ruku.

Díky pomoci mnicha znalého léčení jako zázrakem přežil. Ani nevykrvácel, ani nedostal sněť.

Přesto si Stefano někdy přál, aby zemřel. Všechny jeho životní plány byly rázem zničené. S penězi získanými ve službách císaře se chtěl oženit s dívkou, kterou miloval. Ani svůj plat ale nedostal, protože při císařově kvapném ústupu tam s krvácejícím pahýlem zůstal. Třesoucí se bolestmi a zděšením se Stefano dovlekl domů. Za mrzáka se ale krásná Guilia provdat nechtěla. Znechuceně se od něho odvrátila.

Dokonce i jeho vlastní rodina ho zapudila.

„Nemůžeme už v Římě obchodovat, když každý ve městě ví, že jsi sloužil tomu Němci. Jdi!“ poručil otec, jakmile se Stefanovi zahojil pahýl natolik, že se obešel bez ranhojiče. Jeho matka mlčky plakala a při loučení mu tajně podstrčila balíček s penězi a částí svých šperků. Ještě dnes viděl před sebou její nešťastný, smutný obličej zalitý slzami.

Aniž měl jasno o svých úmyslech, zamířil zahořklý a bezmocný na sever. Protloukal se v naději, že ho nikdo nebude považovat za snadnou kořist – což s jednou rukou opravdu byl – a neokrade ho. Navíc ho neznámí lidé mohli kvůli druhu zranění považovat za zloděje, protože se takový zločin trestal useknutím pravé paže. Kdo mu uvěří, že si to hrozné zranění přivodil v boji?

Protože si po ztrátě pravice nemohl vydělávat na živobytí psaním milostných a obchodních dopisů a neměl v Římě kde bydlet, spočívala jeho jediná naděje v tom, že se císař na něho rozpomene a přijme ho znovu do svých služeb.

Mladý muž měl nakonec štěstí. Jednoho dne si na něho císař vzpomněl a vyslal muže, v jejichž doprovodu byl Stefano poté, co mu sluha připravil koupel a vyměnil jeho hadry za čisté oblečení, k panovníkovi okamžitě vpuštěn. Sám se s jednou rukou nedokázal ani pořádně obléknout. Fridrich byl zjevně otřesený. Nechal mladíkovi předat jako odškodné marku stříbra a prsten a nabídl mu, že pro něho může zase pracovat. Do Besançonu dorazily četné delegace z hornoitalských měst, které chtěly být ještě dnes přijaty a jejichž poselství měl překládat.

Teď projelo Stefanovi stiženému bodavou bolestí v pahýlu poznání, že císařův kancléř nepřekládá správně. Protože benificien neznamená ve skutečnosti léno, ale dobrodiní.

Stefano vyděšeně pozoroval rozruch, který Rainaldova verze způsobila. Papež by chtěl poskytnout císaři ještě větší léno, oznámil kancléř, který to měl vědět lépe. Ne nadarmo byl považován za jednu z nejchytřejších hlav říše a určitě ovládal více jazyků.

„To je k neuvěření!“ – „Taková nestoudnost!“ – „Není to poprvé, co se papež snaží vyšvihnout na lenního pána císaře!“ vykřikovala knížata předhánějící se navzájem v hlasitosti.

Mám zasáhnout a omyl vysvětlit? váhal Stefano.

Vyvolal si v paměti, co mu kdysi řekl jeho příznivec hrabě z Graviny, zkušený diplomat a blízký přítel Stefanových rodičů: „Někdy můžeš trochu vlídnější formulací zabránit válce. To je diplomacie. A jindy nevlídnější formulací válku vyvolat. To je politika.“

Tohle je jednoznačně politika, pomyslel si zmrzačený mladík trpce. Rainald z Dasselu je příliš chytrý a mazaný, aby se takové chyby dopustil nedopatřením nebo z nedostatku pečlivosti.

Když Stefano jako pro potvrzení zaznamenal spokojený záblesk v císařových očích, bylo mu jasné, že má mlčet. Objal prsty pahýl paže a stiskl zuby.

Fridrich s uspokojením sledoval, jak se urození pánové hlasitě rozčilují.

Rolando Bandinelli nechápal, co se děje. Pocházel ze Sieny a nemluvil německy. Nevěděl tedy, jak Rainald přeložil jeho slova.

Zlostně křikl italsky do vřavy: „Od koho má císař svou hodnost, když ne od papeže?“

Tentokrát přeložil Rainald větu správně. Jeho radost, že mu rival vběhl do pasti, se dala jen těžko přehlédnout.

Pak se rozpoutalo peklo.

Divoce vykřikované protesty, výhrůžně zvednuté pěsti… Konečně splnil i vznětlivý Ota z Wittelsbachu úkol, jímž ho Fridrich ráno pověřil. Tasil meč a přiložil ho k hrdlu náhle zbledlého Rolanda.

Nadmíru spokojený Fridrich vyzval všechny v sále ke klidu a zachování míru.

„Schovejte svůj meč, falckrabě Oto. Tady nemá být prolévána krev,“ napomenul bavorského tělesného strážce dobromyslně. Ve skrytu obdivoval úžasnou preciznost, s níž Rainald naplánoval a zrealizoval tuto scénu.

S rudým obličejem jako vždy, když ho něco rozčílilo, zasunul Wittelsbach čepel zpátky do pochvy.

„Poskytnu vám spolehlivý doprovod k vašemu obydlí, okamžitě ale opusťte tento sál!“ poručil císař papežským vyslancům.

Mlčky a rozhořčeně opustili oba kardinálové provázeni Rainaldem z Dasselu halu. Už za dveřmi je očekávala desetihlavá tělesná stráž, která je měla dovést k příbytku papežských legátů.

***

Cestou nepronesl nikdo jediné slovo. Ani Římané, poněvadž by bylo v tuto chvíli velice nemoudré dát průchod svému vzteku, ani Rainald, protože se těšil na poslední akt tohoto dramatu, který začne, jakmile dorazí k domu, v němž měli být Rolando a Bernhard ubytováni.

„Určitě dokážete ocenit, že vás před hněvem lidu chrání jen laskavost našeho císaře,“ začal Rainald, který sesedl z koně jako první. „Musím ale trvat na prohlédnutí vašich dokumentů. Pokusili jste se pobuřovat zbožné křesťany v této říši proti jejich císaři, jejich Bohem zvolenému císaři. Předpokládám, že chcete v tom odporném chování při svém pobytu pokračovat.“

Než mohl někdo něco říct, vešel do domu, nechal si od sloužícího ukázat pokoje vyslanců a přivolal stráže, aby je prohledaly.

Převzal všechny pergameny, které se nacházely zčásti v truhlicích a bednách, zčásti ležely ještě nedokončené na stole, a se skrytým triumfem je studoval. Nacházelo se tu mnohem víc, co mu nahrávalo, než očekával.

„Tyto dokumenty obsahují urážky našeho císaře. Měly vyvolat nepokoje v říši,“ prohlásil. Pak se obrátil na Rolanda, výše postaveného z dvojice vyslanců.

„Zítra při východu slunce opustíte tento dům a zemi. Neproniknete už ani o krok dál do německých zemí a vrátíte se přímo z Besançonu k papeži. Nejkratší cestou. Bůh buď s vámi!“ Podal pergameny veliteli stráže, aby je bezpečně uložil, krátce na oba kardinály kývl a otočil se, aby opustil dům.

Císař bude velice spokojený. Se scénou u dvora i se zabavenými pergameny.

Jde to ještě lépe, než bylo naplánováno! pomyslel si Rainald nadšeně, když klusal zpátky. Kdyby nemusel držet opratě, promnul by si ruce. Ubránili jsme se papeži a blamovali jeho kancléře. Toho Bernharda stejně nebere nikdo vážně. Musím se už jen postarat o to, aby se Rolando nestal papežem, až Hadrián skoná.

Stefano šel naproti tomu mlčky do svého pokoje, snažil se svkléknout jednou rukou šaty a skoro celou noc na svém loži přemýšlel. Kam to povede, když se císař s papežem rozkmotří? Neměl přece jen něco říct?

Ne, odpovídal si stále znovu na tu otázku. To všechno nebyla náhoda, bylo to zaranžované. A ptal se sám sebe, co asi mají císař a jeho kancléř v plánu.

Špatné zprávy

Markrabata Ota a Dietrich, jejich manželky Hedvika a Dobroněga, Christian,rytíř v Otových službách; Míšeň, podzim 1157

Nad míšeňským Burgbergem se strhla bouřka, když se konala slavnostní bohoslužba u příležitosti narození legitimního syna a dědice markraběte Dietricha. Šumění deště a bubnování kapek na dveře kostela přehlušily ceremonii pro všechny, kteří stáli v zadní části dómu.

Okenními otvory viděli šlehat blesky. O vteřinu později přerušilo prásknutí hromu slova biskupa, když prosil Všemohoucího o požehnání pro budoucího dědice Východní marky.

Kojenec se vyděsil a začal na svůj nízký věk hodně hlasitě křičet.

Klidně na sebe upozorňuj, malý Konráde! pomyslel si jeho otec plný radosti a něhy. Očekávají se od tebe v budoucnu velké věci.

Při dalším zahřmění si ale začal Dietrich klást otázku, jestli bouře a nepohoda nejsou pro maličkého špatným znamením.

Samozřejmě byl chlapec okamžitě pokřtěn, když přišel na svět v Eilenburgu, centru vlády lužického markraběte. Příliš mnoho kojenců umíralo během porodu nebo krátce po něm, takže se s obřadem neotálelo. Bez pokřtění by byly jejich duše ztracené. Prvnímu legitimnímu synovi wettinského knížete náležela ale také velká křestní oslava v míšeňském dómu, když se dostalo jeho matce čtyřicet dní po slehnutí požehnání. Do té doby byla považovaná za nečistou a nesměla vstoupit do kostela. Malý Konrád pojmenovaný po svém nedávno zemřelém dědečkovi křičel stále hlasitěji. Možná mu byla zima, možná měl hlad nebo mokré plínky. Zpočátku se biskup Gerung snažil pláč kojence zvučným hlasem překřičet, pak to vzdal a zkrátil ceremonii, aby ji nepřipravil o slavnostní atmosféru.

Kojná k sobě dítě rychle přitiskla a začala ho houpat.

Na závěr se slavnostně rozezněly zvony, které přehlušily déšť i jiné zvuky. Raimund, mladý rytíř ve službách míšeňského markraběte Oty z Wettinu, toho využil a dloubl svého přítele Christiana drsně do boku.

„Tvař se trochu veseleji! Jsou to koneckonců křtiny markraběcího dědice a pro nás všechny důvod k radosti,“ sykl mu do ucha.

Christian, také rytíř skoro dvacetiletý, otočil k příteli hlavu. Hněv a zuřivost z jeho obličeje pomalu zmizely, objevilo se v něm ale pro změnu čiré zoufalství.

„Nemůžeš jí pomoct!“ napomínal ho Raimund šeptem.

Útlá Luitgarda, do které se Christian zamiloval, byla před několika dny a zjevně proti své vůli provdána. A jako by to už tak nebylo dost zlé, dal ji markrabě Ota právě rytíři, který na sebe upozorňoval nejen svou tělesnou výškou, ale i násilnickými činy.

Teprve třináctiletá ustrašená nevěsta vyslovila při vynuceném sňatku s Randolfem v slzách Ano. Od té doby byla vidět mimo své pokoje už jen zřídka, a pokud ano, pak se stopami po úderech v obličeji. Dnes stála pět řad před ním. Levé oko měla oteklé a modré.

„Nemůžeš jí pomoct! Nemůžeš udělat nic, patří teď jemu!“ zopakoval neústupně Raimund, který trávil značnou část svého času tím, aby zabránil příteli v hloupostech. V hloupostech, které by měly vážné následky.

Upřeně hleděl Christianovi do obličeje, jako by mu chtěl ta slova vypálit do mozku: Dali mu ji za manželku, má tedy právo zacházet s ní, jak se mu zlíbí.

Randolf s požitkem Christiana provokoval. Stále čekal na příležitost, kdy mu bude moct zákeřně oplatit tu či onu porážku, kterou mu rival v průběhu jejich dlouhého, všeobecně známého nepřátelství přivodil. Pokud by s ním Christian začal spor kvůli Luitgardě, pokáral by markrabě Ota jeho, nikoli Randolfa. Christianovi by to bylo lhostejné, kdyby se neobával, že místo něho bude od manžela potrestaná Luitgarda.

„Jinak za to bude muset ještě pykat!“ varoval ho potichu Raimund, který uhodl jeho myšlenky.

Ani jeden z mladých rytířů nevěděl, že i Raimundův otec, který nesl stejné jméno, si s Randolfem stranou vážně promluvil, leč marně.

„Tvůj otec byl můj nejlepší přítel. Byl jsem u něho, když umíral. Obracel by se v hrobě, kdyby věděl, jak zacházíš se svou ženou,“ vytýkal mu.

„Můj otec je mrtvý. Zasažený a otrávený vendským šípem, zatímco vy jste nečinně stál vedle něho,“ odsekl Randolf zlostně. „Ten šíp měl zasáhnout vás!“ S těmito slovy se otočil a odkráčel.

Christian zareagoval na nabádání Raimunda juniora mlčením. Právě proto byl tak vzteklý. Být odsouzený k nečinnosti. Muset přihlížet, jak Luitgarda trpí. Rvalo mu to srdce.

Tvrdošíjně upíral pohled dopředu, hněval se a přemýšlel. Nemohla by zasáhnout mladá markraběnka Hedvika? Držela nad dívkami na Burgbergu ochrannou ruku, jak jen mohla. Nakonec ale i ona uposlechla rozkazy svého chotě. A Ota z Míšně nebyl soucitný člověk.

V hrudi markraběte Dietricha také vyzváněly zvony. Měl pocit vysvobození, že má po desetiletém, neradostném manželství konečně následovníka a dědice. Zatím mu byla dopřána jen dcera, která byla vychovávána v klášteře stejně jako nelegitimní syn z dlouholetého vztahu s jeho velkou láskou, Kunigundou z Plötzkau. Chlapec, kterému už bylo osm let, nesl dokonce jeho jméno. Kvůli nemanželskému zrození měl ale před sebou otevřenou jen církevní dráhu. Dietrich byl pevně rozhodnutý postarat se o to, aby se bystrý chlapec stal jednoho dne biskupem. Učil se už pilně v klášterní škole.

Lužický markrabě, bezmála čtyřicetiletý muž štíhlé, ale svalnaté postavy, vrhl opatrný pohled na manželku Dobroněgu, jejíž obličej nedával jako většinou najevo žádné duševní hnutí. Věděl ale, že i ona pociťuje úlevu. Protože splnila svou naléhavou povinnost a porodila mu dědice, dovolil jí v souladu s jejím přáním, aby strávila zbytek svého života v ústraní a zdrženlivosti, daleko od něho.

Jeho manželství s krásnou polskou vévodskou dcerou bylo od prvního dne katastrofa. Padla při něm slova, která se nedala odčinit. Chtěla odcestovat ještě dnes.

Dobroněga opětovala nezvykle rozpačitě jeho pohled, když jí nabídl rámě, aby ji vyvedl za zvuku zvonů z chrámu.

„Děkuji vám, že jste mi darovala syna a dceru,“ řekl Dietrich, aby přerušil tíživé mlčení mezi nimi. Na okamžik si pokusil představit, jak by asi jejich manželství probíhalo, kdyby ho Dobroněga od sebe od samého začátku neodstrkovala. Brzy toho ale nechal. Rovnalo se zázraku, že spolu vůbec mají dvě děti. Protože rozvod nepřipadal v úvahu, i když jeho žena chtěla žít odloučeně, nemohl uzavřít nové manželství. Jako markrabě si ale mohl po libosti vybírat družky do postele. Teď ale na to neměl ani pomyšlení. Pořád ještě truchlil kvůli Gundě. Rychle se pokřižoval a vyslal němou modlitbu k nebesům za blaho její duše.

Podle něčeho, možná náznaku tesknoty a smutku v jeho obličeji, Dobroněga patrně uhodla, ke komu zaletěly jeho myšlenky. Podívala se na něho ze strany, zamrkala a okamžitě nasadila svůj obvyklý ledově studený výraz.

Liják provázející bouřku skončil stejně náhle, jak začal. Když předtím kráčeli od markraběcího paláce k dómu, jen pár desítek kroků, dělaly dopadající dešťové kapky v loužích bubliny. Teď bylo nádvoří plné kaluží, obloha se ale vyjasnila a pršelo už jen málo.

„Opravdu chcete cestovat za tohoto počasí?“ zeptal se Dietrich manželky, která zamířila přímo do středu dvora, kde se už kolem truhlic a vozů naložených zásobami shromáždil její ochranný doprovod se všemi sloužícími.

„Cesty jsou rozmáčené a bláto vám zničí oblečení. Daleko se dnes stejně nedostanete,“ domlouval jí. „Zůstaňte přes noc ještě tady a vydejte se na cestu zítra po bohoslužbě v suchých šatech.“

Nechtěl, aby se o něm povídalo, že svou ženu vyhnal do větru a nepohody.

„Ne!“

Její odmítnutí přišlo tak příkře a rychle, že bylo Dietrichovi jasné, že ji nepřemluví. Očividně se nemohla dočkat, až bude od něho pryč. S hořkostí v něm začala znovu stoupat myšlenka, jaké to mohlo být, kdyby jejich manželství probíhalo harmonicky. Dobroněga byla krásná. Nikdy se ale nesmířila s tím, že ji její bratři vytáhli kvůli dynastickému manželství mezi domy Piastů a Wettinů z kláštera.

Dietrich by nikdy neuhádl, co právě probíhá za nehybným obličejem jeho manželky.

Všechno jsem svou hrdostí zničila! pomyslela si zatrpkle a lítostivě. Proto věnoval srdce té druhé ženě. Ani teď se proti ní nedokážu prosadit, i když je už tak dlouho mrtvá. Můžu si za to sama. Proč jen jsem ho od prvního dne odmítala a urážela? Proč jsem nechtěla vidět, že by mi byl dobrým manželem? Kéž bych tak mohla zařídit, aby se mnohé nestalo! To ale nemůžu. Zbývá mi jen zmizet z jeho života a vést zbožný život plný odříkání, po němž jsem jako mladá dívka toužila, abych se dostala do nebe. Odpustí mi Bůh, že už nejsem panna, když od nynějška povedu cudný život zasvěcený modlitbám?

Dobroněga pečlivě skrývala své zoufalství. Vybízivě se podívala na velitele své tělesné stráže.

Ten dal po souhlasném přikývnutí knížete Dietricha rozkaz k odjezdu jezdců a spřežení.

„Bůh vám žehnej a ochraňuj vás,“ řekl markrabě své ženě na rozloučenou.

Koně potřásali zmáčenými hřívami a drželi hlavy sklopené, muži a ženy nasedli a zavinuli se do vlněných pelerín, které byly dobře valchované, aby po nich dešťová voda sklouzla. Bláto zvířené kopyty ale vystřikovalo vysoko nad okraje šatů.

Lužický markrabě se díval za kolonou, dokud nezmizela z jeho zorného pole. Doprovodil by manželku ze zdvořilosti i na její cestě, bylo ale jasně poznat, že si to nepřeje. A bylo třeba prohovořit něco důležitého se starším bratrem a švagrovou, než začne hostina.

Jakmile se s Dobroněgou rozloučil, přistoupili k němu Ota a Hedvika.

Ota, míšeňský markrabě a po otcově smrti nejstarší kníže v domě Wettinů, udeřil bratra silně do kříže.

„Buď rád, že ses jí zbavil. S výjimkou toho malého křiklouna ti působila jen nepříjemnosti.“

To byla Otova představa o slovech útěchy. Ignoroval, že jeho manželka zavřela studem krátce oči.

Pomyšlení na novorozeného synovce jí ale vykouzlilo na obličeji teskný úsměv.

Hedvika z Ballenstedtu, dcera markraběte Albrechta Medvěda, byla provdaná za Otu pět let. Na začátku jejich manželství bral její skoro o dvacet let starší manžel ohled na její mládí. Měla tehdy teprve třináct let a byla ještě příliš mladá na to, aby donosila dítě. Díky tajným radám dvou moudrých žen sama bránila otěhotnění. Teď by už ale rok mohla být těhotná, a nebyla. Je to trest za používání bylinek? Ota se nijak netajil tím, že od ní naléhavě očekává dědice. Na Burgbergu se už dlouho šeptalo, že markraběnka pořád ještě nenosí pod srdcem dítě. Jen s dědicem pro marku Míšeň si mohla udržet své postavení a mít vliv na Otovo často impulzivní chování. A přestože se děsila nebezpečí těhotenství, ještě víc se bála, že neotěhotní, jako trest za své počínání. A čím víc času uplynulo, tím zoufalejší byla.

Ota položil žoviálně paži kolem Dietrichových ramen.

„Pojď, na to si musíme připít!“ zvolal a nechal otevřeno, zda má na mysli narození synovce nebo rozloučení s nemilovanou švagrovou.

Aby odstranil všechny pochybnosti, navrhl vzápětí: „Měl by sis na oslavu dne zavolat nejdražší děvku z Míšně.“

Dietrich si vyměnil chápavý pohled s Hedvikou, která zakoulela očima, a sarkasticky odpověděl: „Bratře, vždycky jsem tě obdivoval za tvůj jemnocit…“

Ota se zašklebil. Společně kráčeli přes dvůr mokrý od deště k markraběcímu paláci.

V pokoji knížecího páru byla už na stole připravena jídla a džbány s vínem. Hedvika zařídila, aby tu bylo dostatek pečených křepelek, které měl Ota obzvláště rád. Mladá markraběnka se posadila k ohništi, aby si usušila boty. Považovala za nevhodné vstoupit do kostela s klapajícími dřevěnými podložkami. Mokrý lem jejích oblíbených červených šatů se širokými rukávy a bohatými výšivkami jí nepříjemně pleskal kolem kotníků.

Než se mohl Ota začít zase rozčilovat kvůli tomu, že mu císař odmítl oficiálně propůjčit Míšeňskou marku, jeho podíl na dědictví po zesnulém otci, upravila si Hedvika rychle šaty a závoj a podívala se s mírným úsměvem na svého manžela.

„Oto, můj nejmilejší choti…“

Dobrá nálada nejmilejšího chotě okamžitě vyprchala, protože věděl, že když začne Hedvika takhle a nejsou u toho s výjimkou rodiny žádní svědkové, bude nevyhnutelně následovat něco, co nechce slyšet.

„Co je?“ zavrčel a vrhl na ni pohled, který by každému jinému nahnal strach. Už jeho otec měl tuto schopnost. Ota překročil čtyřicítku, měl široká ramena, hranatou bradu a tmavé vlasy. Hedvika byla naproti tomu teprve osmnáctiletá a drobná. Světlé vlasy nosila spletené do copů.

„Prosím tě, prokaž mi laskavost a napomeň svého rytíře Randolfa z Muldensteinu, aby zacházel se svou mladou manželkou trochu laskavěji,“ začala.

Neuniklo jí, že na malé Luitgardě byly už zase vidět stopy po úderech. A na Burgbergu čekali všichni jen na to, že dojde ke krvavému konfliktu mezi dvěma Otovými nejlepšími, ale hluboce znepřátelenými rytíři Randolfem a Christianem.

Ota udělal rukou pohyb, jako by mohl problém smést ze stolu jako pár drobků chleba.

„Je to jeho manželka, jeho majetek. Podle práva a zákona s ní smí zacházet, jak považuje za správné,“ poučil svou ženu.

To Hedvika pochopitelně věděla. Ten zákon jí ale připadal hrozný a zlobilo ji, že na tom nemůže nic změnit. Nezbývalo jí nic jiného, než svému choti velice opatrně našeptávat, že by jeho rytíři neměli své ženy umlátit k smrti…

„Když neposlouchá, může ji bít, dokud ji nenaučí poslušnosti,“ dodal Ota v naději, že je tím téma uzavřené.

K jeho rozmrzelosti ale Hedvika nepovolila.

„Znám malou Luitgardu. Měla jsem koneckonců na starosti její výchovu, než jsi ji dal před několika týdny svému rytíři za ženu. A mohu s jistotou říct, že nebyla nikdy neposlušná ani neodmlouvala,“ pronesla důrazně. „Navíc její kmotrou byla tvá urozená matka. Měli bychom se starat o její dobro.“

„Hmm,“ zabručel Ota mrzutě.

„Randolfovo chování dělá nejen ostudu rytířstvu, ale zasévá i sváry. Je jen otázkou času, kdy se do sebe s Christianem pustí,“ pokračovala mladá markraběnka naléhavě. Protřepala si okraj zablácených sukní a přilákala k sobě šedě pruhovanou kočičku, aby dodala okamžiku na bezvýznamnosti. S napětím čekala na odpověď. Stejně jako Dietrich, který pozorně sledoval rozhovor se skrytou sympatií k Hedvice.

Ota udeřil rukou mozolnatou od boje s mečem do stolu.

„Jestli to udělají, potrestám je. A ty víš, jaký bude můj rozsudek,“ poučil svou mladou ženu nevlídně. „Randolf zdědil po svém otci velké pozemky u řeky Muldy a může mi poskytnout několik tuctů ozbrojenců, když budu muset císaře s vojskem následovat. Christian sice není bastard, jak si skoro všichni myslí, je ale nemajetný a nemůže mi nabídnout žádné muže.“

Ota se s údivem dověděl od svého otce tajemství, které znalo jen málo lidí. Christianův otec byl nemanželsky narozený trubadúr, který působil ve službách starého markraběte jako špion. Protože přitom zemřel hroznou smrtí, dostál kníže svému slibu a postaral se o chlapce tím, že ho vzal na Burgberg a nechal ho vychovat na rytíře.

„Komu bys dala přednost ty?“ zeptal se Ota. Odpověď byla zbytečná.

Hedvika měla jemný cit pro náladu svého muže a poznala, že je teď lepší mlčet, i když měla na jazyku jízlivou otázku, jestli se dají právo a zákon koupit. Většinou tomu tak bylo.

Musela na chvíli od toho tématu upustit, mlčela tedy a hladila kočku ležící na jejím klíně, která se zavřenýma očima předla.

Dietrich poznal choulostivou situaci své švagrové, která se tak odvážně zasazovala za týranou mladičkou Luitgardu. Po Otově rozhodnutí bylo ale lepší dát rozhovoru jiný směr.

Vrhl na Hedviku lítostivý pohled. Její sotva znatelný úsměv mu ale řekl, že v této záležitosti nebylo ještě řečeno poslední slovo.

Dietrich obdivoval Hedviku za to, jak šikovně dokáže zavést jeho impulzivního a často příkrého bratra tam, kde je to pro něho a marku Míšeň nejlepší. Předklonil se, aby upoutal Otovu pozornost, a odkašlal si. „Pojedu koncem roku na dvorský den do Goslaru a pokusím se za tebe u císaře přimluvit. Ty se do té doby raději drž od dvora dál.“

Dietricha a císaře spojoval jeden zážitek. V mládí vyhráli turnaj. Spolu se Svenem, který byl teď dánským králem a ženatý s Dietrichovou oblíbenou sestrou Adélou. Jeho otec, Konrád z Wettinu, upadl ale u císaře v nemilost, musel se vzdát moci a titulů a uchýlit se do kláštera, kde krátce nato zemřel. Konrád rozdělil dědictví včetně třech vlajkových lén Koruny mezi své syny. A zatímco císař potvrdil Dietricha jako lužického markraběte a jeho tlustého bratra Dediho coby hraběte z Groitzsche, Otovi titul míšeňského markraběte odepřel.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Srdce z kamene.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.