KOLOTOČ

Copyright © by Paulina Świst

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Martin Veselka, 2020

Cover © Panczakiewicz Design, 2020

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2020

www.nasenakladatelstvi.cz

www.facebook.com/nakladatelstviomega

ISBN 978-80-277-0684-6 (ePub)

ISBN 978-80-277-0685-3 (mobi)

Paulina Świst

KOLOTOČ

Obsah

Prolog

O rok později

O pět měsíců dříve

O týden později

O měsíc později

EPILOG

Poděkování

Peníze jsou dobrý sluha, ale zlý pán.

(francouzské přísloví)

Mé úžasné mamince… Díky :*

Prolog

„Dobrý den, přišla jsem na schůzku s advokátem Orłowským.“

„Dobrý den, pojďte prosím za mnou.“

Půvabná recepční mě zavedla do malého soukromého hotelového salónku. Ostatní už seděli u stolu. Piotrek vstal a políbil mě na tvář.

„Co si dáš k pití, Olko?“

Podívala jsem se na stůl. Pili alkohol.

„Víno. Bílý.“

„Chardonnay?“ zeptala se mě číšnice, které jsem si předtím nevšimla.

„Klidně,“ odpověděla jsem a posadila se ke stolu.

Zakrátko se vrátila s mým vínem.

„Děkujeme vám,“ řekl Piotr a roztomile se na ni usmál. „Už jsme tu všichni, a tak bychom vás chtěli poprosit, aby nás tu nikdo nerušil.“

Číšnice odešla a zavřela za sebou dveře.

„Sešli jsme se tu, protože bych vám chtěl něco navrhnout,“ pousmál se Piotr křivě. „Je to něco nesmírně ziskového a nesmírně nelegálního…“

Teo se rozhlédl po místnosti s předstíranou ustaraností.

„To tady máš odposlech jako ve Výrovi a přátelích?“ 1

Piotr se nepřestával usmívat.

„Jsme tu mezi profesionály. Na všecko, co tady zazní, se bude vztahovat profesní tajemství.“

„Lilka netrpělivě podupávala nohou.“

„Tak to vysyp!“

„Mám pro vás návrh. Už dlouho přemýšlím o tom, jak moc se ještě budeme lopotit pro naše šéfy v advokátních kancelářích za tři tisíce čistýho…“

Piotr se na mě výmluvně zahleděl. Vypila jsem lok vína, ironicky se usmála a mlčky naznačila přípitek.

„Pokud je mi známo, bereš mnohem víc než ty tři tisíce.“

„To máš pravdu, beru víc, ale mám chuť na ještě víc. Roztočme kolotoč.“

Piotr se pohodlně uvelebil na židli a čekal na naši reakci. Teo si lokl whisky a zavrtěl hlavou.

„Není na to vhodná doba. Za podvody s DPH hrozí pětadvacet let. Je to moc riskantní.“

„No risk, no fun. Kolik už jste řešili machinací s DPH? Kdo se v tom vyzná víc než my?“

„Nemáme konexe. Nevíme, koho můžem přitlačit ke zdi…“ začala jsem.

„Tohle si vezmu na starosti já. Nezval bych vás sem, kdybych pro vás neměl seriózní návrh.“

„Tak to jsem zvědavej. Co to bude?“ zeptal se Teo a zíral do skleničky whisky jako do křišťálové koule.

„Podrobnosti až za chvilku. Nejdřív chci vědět, kdo do toho jde se mnou.“

Piotr se na mě zadíval a zvedl obočí. Zasmušile jsem se usmála.

„Já nemám co ztratit. Počítej se mnou.“

„Co ty, Teo?“

„Kolik to může hodit?“

„Čtyřicet melounů. Pak to zabalíme.“

„Jdu do toho.“

„A co Lilka?“

Lilka se usmála.

„Nemám z toho dobrej pocit. Přeju vám hodně štěstí, ale nezapojím se. Někdo vás bude muset tahat z basy. Při vší úctě…“

Vstala a vzala si z věšáku bundu.

„V pohodě. Naprosto tě chápu.“

Piotr se zvedl, políbil ji na tvář a doprovodil ke dveřím.

O rok později

Podíval jsem se na hodinky, bylo 5.35. Do ciferníku zasahoval dlouhý černý vlas, který se mi omotal kolem stříbrného pásku hodinek Omega. Uspokojeně jsem se usmál, protože jsem pomyslel na včerejší večer, a přitiskl se k zádům ještě spící Oly.

„To už musíme vstávat?“ zamumlala ze spaní.

„Já jo, ale ty klidně ještě spi.“

Políbil jsem ji na rameno a šel se osprchovat. Za čtvrt hodiny jsem se vrátil do ložnice, vytáhl ze skříně tmavomodré džíny Diesel a košili Tommy. Dneska na pohodu. Když jsem procházel kolem okna, viděl jsem, že venku parkujou dvě modré dodávky. Nebylo by na tom nic zvláštního, kdyby tu nebyl ten drobný detail, že v našem domě žádný obchod nebyl. Chvíli jsem na ně zíral a pak mi náhle došlo, co se děje.

„A kurva! Vstávej, Olko!“

„Co je?“

„Jsou tu fízlové! Něco se muselo posrat.“

„Nic na mě nemají. Nemůžou… Koneckonců je to tvůj byt, takže jde určitě o tebe. Zdrhej!“

Nasral jsem se.

„Přece tě tu nenechám.“

„Právě, že necháš!“

Vstala, oblékla si na nahé tělo župan a vylíčila mi svůj plán:

„Budu předstírat ospalou husičku a díky tomu získáš nějakej čas navíc.“

Běžela do koupelny, pustila sprchu a otevřela okno. Pak zamkla dveře a klíč hodila do pytle s odpadky, který stál u zdi.

„Řeknu jim, že se sprchuješ. A ty teď mazej nahoru k paní Laskowikový.“

Do ruky mi vrazila klíče, které ležely na botníku.

„Včera mi je sem přinesla a poprosila mě, abych jí chodila krmit kočku. Na čtrnáct dní prej někam odjíždí. Tak rychle, hni sebou!“

„Pojď se mnou,“ nevzdával jsem to.

Podíval jsem se na hodinky: 5.55. Kurvadrát, za pět minut je tu máme. Domovky vždycky začínají krátce po šestý.

„Nemůžu. Zamysli se trochu. Určitě už vědí, že jsme spolu. Nějaký informace jistě mají. Pokud tu nikdo nebude, začnou prohledávat ostatní byty. U tebe uvěří, že jsi ve druhém patře vylezl ven oknem a utekl přes sousední balkon, ale mě by z takový akrobacie určitě nepodezírali. Tak už běž!“

Políbila mě a vystrčila ze dveří na chodbu.

§

„Paní advokátko…“ oslovil mě prokurátor a zlomyslně se pousmál, „nebude vám ten titul chybět?“

Usmála jsem se neméně zlomyslně a drze se mu dívala přímo do očí. Uvnitř jsem se však celá chvěla. Doufala jsem, že to Piotrek stihl.

„Rajče,“ řekla jsem sebejistě. Nejspíš se mi ho podařilo zmást.

„Co prosím?“

„Rajče. To je vše, co vám bez svého právníka mohu říct.“

„Copak já vám zakazuju zavolat si právníka?“ Předstíral, že je pobouřený. „Dokonce jsem vaší advokátce už i zatelefonoval. Za chvilku by měla dorazit. Než přijde, tak tu jen tluču čas nezávazným klábosením.“

„Rajče.“

„Ještě štěstí, že vaši kolegové byli sdílnější.“

Prokurátor mi podstrčil Piotrův výslechový protokol. Dole chyběl podpis. Navíc mi to ukázal před Lilčiným příchodem. Už zdaleka to smrdělo nějakou fintou.

„Rajče.“

Vrátila jsem mu papír, aniž bych obsah protokolu podrobněji studovala. Raději jsem si tím nechtěla motat hlavu. „Šedá magie, já nikdy nepovolím,“ opakovala jsem si v duchu slova známé Sokołovy rapové písně. Uklidňovala mě. Zahleděla jsem se z okna, prokurátor se sklonil k notebooku. Za čtvrt hodiny se ve dveřích objevila Lilka.

„Jaká jsou obvinění?“ zeptala se bez zbytečných okolků.

„Podvody s daní z přidané hodnoty na úkor státního rozpočtu se škodou ve výši… dvacet pět milionů zlotých. Organizovaná zločinecká skupina a tak dále… Za chvilku to přečtu celé, tak si to poslechnete.“

„Mohla bych si promluvit se svou klientkou?“

„Samozřejmě, ale pouze v mé přítomnosti.“

Prokurátor chtěl zjevně vědět o všem. Netušil však, že se s Lilkou známe už řadu let a dovedeme se spolu bavit tak, že nikdo cizí nepochopí, o co jde.

„Co novýho na Facebooku?“ zeptala jsem se nonšalantně.

„Wiktor je v pohodě,“ odpověděla.

Lilka se posadila vedle mě a zabodly jsme své pohledy do státního zástupce. Na tváři se mi rozzářil úsměv. Prokurátor přímo zuřil. Zároveň mi tím Lilka sdělila, že Piotra zatím nedostali a že jeho údajná výpověď, kterou mi prokurátor ukázal, byla podfuk. Vždyť to byl právě on, koho měli nade všechny pochyby obvinit na základě paragrafu 258 odstavce 3 trestního zákoníku – vedení organizované zločinecké skupiny.

§

Seděl jsem na podlaze v pokoji paní Laskowikové a škrábal jsem za uchem mourovatou kočku. Lítostivě mňoukala a tulila se mi k ruce. Měl jsem chuť oplatit jí to stejně. Prohledávali můj byt už víc než dvanáct hodin. Zásahovka to nakonec zkusila i tady, ale když začali bušit do dveří, paní Wanda odnaproti jim sdělila, že paní Laskowiková odjela do lázní. Mimo to jim řekla, že do bytu určitě nikdo nevstupoval, protože to by na sto procent slyšela… Ta stařenka je poklad. Zadáčo jsem jí vedl soudní proces o důchod a hájil jsem taky jejího podělanýho vnoučka, co si vydělával na živobytí kradením mobilů. Evidentně se rozhodla, že se mi za to odvděčí. První tři hodiny jsem bloumal po bytě jako magor, pak jsem se posadil na chodbu a zůstal jsem tam s kočkou po boku. Až jsem konečně asi v 18.30 uslyšel jemné zaklepání.

„Pane Piotruši…“ špitla tiše paní Wanda.

Pootevřel jsem dveře a pustil ji dovnitř.

„Už odjeli, ale ráno krátce po sedmé hodině odvezli paní Olu! Viděla jsem to.“

Polkl jsem knedlík v krku.

„Já taky.“

„Co s váma teď bude?“ zeptala se mě ustaraně.

„To bych taky rád věděl. Ale děkuju vám. Jakmile se to vyřeší, budu se vám revanšovat…“

Stařenka mě pohladila po ruce.

„Však jsi toho pro mě udělal dost, chlapče. Radši se ani nebudu ptát, do čeho jste se namočili, ale doufám, že to všecko dobře dopadne.“

„To já taky. Nechám vám tu klíče. Mohla byste prosím krmit tuhle chlupatou potvůrku?“

Ukázal jsem na kočku, která se mezitím stačila svinout do klubíčka na rohožce a usnout.

„Ale jistě. Jsi hodný hoch.“

Vzala svazek klíčů, usmála se na mě a narovnala si brýle na nose. Měl jsem sto chutí prohnat si hlavou kulku. Kdy se to takhle posralo? Vždyť jsem vážně bejval hodnej kluk… Nikdy si neodpustím, jestli se mi z toho nepodaří vysekat Olku. Cítil jsem se jako naprostej zmrd. Byl nesmysl, že jsem se nechal přesvědčit a souhlasil jsem s tím, že zůstane v bytě sama. Na druhou stranu jsem byl její jediná šance, byl jsem nejodhodlanější člověk na světě, co ji z toho chce vytáhnout. Dobře jsem věděl, že pokud ji nepropustí, tak můžu rovnou vyrazit na policii a přihlásit se jim sám. Musel jsem něco podniknout. Seběhl jsem po schodech dolů a pádil do kumbálu, co jsem si pro strejčka příhodu zřídil: měl jsem tam kompletní dokumenty, čtyři sta tisíc dolarů a telefony. Pro dva lidi. Když jsem si tenhle tajnej byt chystal, v životě by mě nenapadlo, že zavřou ji a ne mě. Plácl jsem sebou na gauč v miniaturní garsonce a zavolal Markovi. Požádal jsem ho, aby mi na zítřek připravil cirruse. Musel jsem se vyspat a ráno vymyslet nějakej plán.

§

Prokurátor na mě zíral s výsměšným úšklebkem.

„Co mi k těmto obviněním řeknete?“

„Nepřiznávám se a odmítám vypovídat.“

„No jak chcete. V takovém případě budu nucen podat žádost o vzetí do vazby.“

„Na základě jakých důkazů?“ zeptala se Lilka a propíchla ho uštěpačným pohledem. Věděla, že jsme si dávali zatracenýho majzla. Nepřicházelo v úvahu, že by si kdokoli čehokoli všiml.

„Na základě výpovědi svědka inkognito.“

A kurva… pomyslela jsem si. Kdo by to mohl být? Snad ne Teo…

„Lilko, a co novýho u Klemense?“ zeptala jsem se šeptem.

„Ticho,“ odpověděla.

Takže Teo ne, protože ho taky mají. Hned na začátku jsme si vytvořili komunikační systém pro případ, že by se něco provalilo. Založili jsme si fiktivní účty na Facebooku. Piotrek jako Wiktor Wektor, já jako Iwona Iwonowiczová a Teo jako Klemens Klemencki. Kdyby se začalo cokoli dít, každý jsme tam měli napsat příspěvek, že jsme zdraví, pokud jsme byli v bezpečí. Lilka díky tomu věděla, koho dostali a koho ne. Měli jsme v přátelích jen sebe.

„Chápu správně, že se s nimi budu moct seznámit?“

„Jistě. Byli jste velice opatrní, máte taky vážně skvělé lidi, nikdo nic neprozrazuje. Všichni bílí koně se úzkostlivě drží jedné a té samé verze.“ Podíval se na mě a nevěřícně zavrtěl hlavou. „Tím spíš si nedovedu vysvětlit, jak jste se mohli tak hloupě namočit do…“

Lilka se nenechala vyvést z rovnováhy.

„Pane prokurátore, ušetřil byste si prosím ty hádanky a ukázal mi konečně ty výpovědi?“

„Beze všeho. Prosím.“

Podal jí fascikl papírů, které vytáhl ze spisu.

„A vy si to také přečtěte,“ otočil se na mě.

Začetla jsem se a nevěřila vlastním očím. Bylo tam všechno popsáno do nejmenších detailů! Především Piotrova, moje a Teova úloha. Ale my jsme přece v žádných dokumentech nefigurovali. Každý měl na starosti jednu odnož našich aktivit a odpovídal za své bílé koně. Piotrek to všechno koordinoval. Tohle prostě není možný, kurva!

„Za chvíli vyslechneme pana Teodora Klemu. Zmínil se, že jste i jeho obhájkyní. Snad bude sdílnější.“

Státní zástupce přistoupil ke dveřím a zavolal policisty. Vyvedli mě z místnosti.

§

„Nazdar Marku,“ řekl jsem a vešel do hangáru. „Připravils ho? Je v něm dost paliva?“

„Ptáš se a přitom to víš…“ Utřel si ruce do hadru a odložil ho na stůl. „Co se děje?“

„To se radši ani neptej…“ Nehodlal jsem mu teď nic vysvětlovat. „Musím zmizet a mám určitý obavy, že dálnici A4 nechali zablokovat, aby mi to znesnadnili. Papíry jsi vyrobil?“

„Jasně. Chápu, že kdyby se na tebe někdo ptal, tak jsem tě neviděl. Transpondér vypneš?“

„Jo. Pomoz mi ho vytlačit z hangáru,“ řekl jsem a hodil tašku a sluchátka za sedadlo.

Když jsme SR22 vytlačili před hangár, zkontroloval jsem letadlo. Sundal jsem záslepku z Pitovy trubice. Prohlédl jsem gumy, jestli je tlak v pořádku, hledal jsem cokoli, co nesedí. Bylo to nutné, abych se hloupě nezřítil. Remove before flight.

„Tak já letím,“ řekl jsem Markovi.

Zachmuřeně se pousmál.

„Leť, a jakmile to bude možný, vrať se.“

„Vynasnažím se,“ houkl jsem a zamával mu na rozloučenou.

Zapnul jsem rádio, abych slyšel, co se děje, ale nehodlal jsem se nikde ohlašovat. Věděl jsem, že pokud jde o inteligenci, předčím prokurátora o světelné roky, ale i jiný borci to občas posrali kvůli nějaký prkotině. A to jsem nehodlal zopakovat.

„Mazej mi od tý vrtule!“ zařval jsem oknem.

Marek nebyl žádný nováček. Stál v bezpečné vzdálenosti.

„Jsem od vrtule dost daleko!“

Nahodil jsem motor, nastavil tlak, trasu, zkontroloval zbytek přístrojů, nasadil si sluchátka a najel na startovací dráhu. Předtím než jsem se na ni dostal, jsem provedl motorovou zkoušku, jak jsem to měl ve zvyku. Všechno bylo ok. Nehlásil jsem, že startuju, ale z rádia jsem neslyšel, že by někdo přistával. Pro jistotu jsem se ještě rozhlédl: vzduch byl čistý. Najel jsem na startovací dráhu, srovnal letadlo, aby bylo v její ose, a vysunul jsem vztlakové klapky. Přidal jsem otáčky, vyčkal, až se mi zvedne přední kolo, a při pětapadesáti uzlech se odlepil od země. Pak jsem se vznesl do výše a zasunul vztlakové klapky. Vystoupal jsem do dvou tisíc stop. Dvě věci mi byly jasné – že musím letět podél dálnice A4 a vyhnout se uzavřené oblasti u Olesna. Byl tam armádní výcvikový prostor a já se nehodlal nikomu plést do cesty. Chtěl jsem se jen držet své trasy a co nejrychleji se dostat do Slezska, kde jsem byl momentálně ve větším bezpečí než ve Vratislavi.

Nechápal jsem, co se mohlo podělat. Musel jsem nějak navázat kontakt s Lilkou, ale byl jsem přesvědčený, že prokurátor ji nechal sledovat. Jinak to ani být nemohlo, když hájila Olku a Tea. Sám bych to na jeho místě udělal úplně stejně. Jediný člověk, co se k Lilce může dostat, aniž by to nasměrovalo podezření na mě, je její advokátní partnerka. Provozuje právní kancelář v Katovicích.

Letěl jsem rychlostí sto osmdesát uzlů, tedy přibližně tři sta třicet kilometrů v hodině. Traspondér jsem měl vypnutý, abych pro civilní radary nebyl vidět. Přenastavil jsem se taky na frekvenci vzdušné informační služby, abych věděl, jestli si mě někdo všiml. Pravděpodobnost sice byla mizivá, ale byl jsem paranoidní a pro jistotu jsem hodlal zachovat naprostou obezřetnost. Za necelou hodinu jsem uviděl letiště v Glivicích, opět jsem přenastavil rádio, tentokrát na jejich frekvenci 122,3 MHz. Ticho. Riskl jsem to a přistál jsem na první dobrou, nasměroval letadlo před hangár a spatřil známou tvář. Byl to Bartek, Markův kámoš. Kdysi jsme na společný akci pár pivek vypili. Marek ho nejspíš o mém příletu informoval. Vystoupil jsem z letadla.

„Nazdárek! Marek mi říkal, že přiletíš. Zmínil se, že náladu nemáš zrovna nejlepší. Dáme pivo u migu?“

Mávl rukou směrem k historickému letadlu Mig u plácku s lavičkami. Zeširoka jsem se usmál, protože jsem si na něco vzpomněl.

„Pamatuješ, jak jsme se tam snažili nacpat ožralí, abysme se koukli, jestli jsou tam přístroje? Byly tam!“

„Pamatuju. Pro všechny případy jsem ti připravil spaní. Na nic se neptám. My Slezani jsme pohostinný a nevyptáváme se zbytečně.“

Podal mi pivko.

„Díky, ale nemůžu pít,“ odmítl jsem s lítostí. „Musím ještě vyřídit milion věcí. A děkuju za nocleh. Pokud to všechno pořeším, vrátím se sem večer a něčeho se napijem.“

Vytáhl jsem telefon a zavolal si Uber. Letadlo jsme natlačili do hangáru.

„Postaráš se o něj?“ zeptal jsem se.

„Udělám všecko, co bude potřeba.“

„Můžeš s ním lítat, jak je libo. Nevím, jak dlouho tu budu muset zůstat.“

„Jak jsem ti říkal – zůstaň, jak dlouho budeš chtít.“

Když si Bartek vzal do parády letadlo, uslyšel jsem upozornění aplikace v telefonu. Uber je tu. Nastoupil jsem a odjeli jsme do autopůjčovny. Pronajal jsem si auto na falešné papíry a půl hodiny nato už parkoval před pobočkou kanceláře Błońská & Płonková v Katovicích. Vešel jsem dovnitř.

„Můžu vám nějak pomoct?“ zeptala se mě mladá sekretářka.

„Jdu za paní advokátkou Błońskou.“

„Máte s ní dohodnutou schůzku? Paní advokátka je momentálně zaneprázdněná.“

„Řekněte jí prosím, že přišel Wiktor Wektor.“

Podezřívavě se na mě zadívala. Určitě si myslela, že si z ní utahuju.

„Tak chvilku počkejte, prosím.“

Zmizela za velikými dřevěnými dveřmi. Po chvíli z nich vyběhla Kinga a vrhla se mi kolem krku.

„Piotře! Neviděla jsem tě snad sto let! Nevypadáš zrovna nejlíp.“

Pozorněji se na mě zahleděla. Políbil jsem ji na tvář.

„Jsem totiž v pěkný bryndě. Musíš mi pomoct.“

„Anko, dneska už máš volno. Přesměruj pevnou linku na svůj telefon, ale nikoho mi nepřepojuj. Kdyby volal Łukasz, vyřiď mu, že se možná vrátím pozdě,“ vychrlila na sekretářku.

Počkala, až odejde, zavřela za ní dveře, vypnula telefon a nechala ho v sekretariátu.

„Pojď.“

Pokynula na dveře do pracovny. Svalil jsem se na pohodlný kožený gauč a přejel si rukou po tváři. Do hajzlu, byl jsem úplně vyřízenej, celou noc jsem oka nezamhouřil. Kinga přistoupila ke skříni, vytáhla whisky a nalila ji do skleničky.

„Tak co? Posralo se to, že jo?“ zeptala se, posadila se vedle mě a podala mi skleničku.

„Jo. Mají Olu a Tea.“

„To vím. Lilka mi ráno volala.“

„Podepsal jsem plnou moc pro zastupování před soudem na vás dvě, je to tak?“

„Jo. To je v naší kanceláři standardní praxe, ale žádný potíže snad nebudou?“ Znepokojeně se na mě zadívala. Byl jsem advokát, takže jsem věděl, na co se ptá – jestli někdo z nás nezačne zpívat.

„Nevím. Nemyslím. Ola určitě ne. Díky ní se tu teď s tebou vůbec bavím. Přijeli pro mě… Teo, jak ho znám, taky ne. Věděl, do čeho jde. Ale kurva nevím… Já už nic nevím.“

„Nemám se ptát, proč u tebe Ola spala, že ne?“

„Netuším, co se teď bude dít, takže bude lepší, když se dozvíš všechno. Už spolu půl roku spíme.“

„A co Andrzej?“

Andrzej byl Olin manžel.

„Prošustrovává prachy v kasinu a je mu to u prdele. Koneckonců Ola si už stejnak podala žádost o rozvod.“

„A co Madzia?“

„O tomhle nechci mluvit, Kingo,“ spěšně jsem uzavřel téma mé manželky.

„Takže na západní frontě klid…“ Kinga se zamyslela a po chvíli řekla: „Piotře, budu k tobě upřímná: dobře víš, že s takovýma prachama se pojí obrovský riziko… Chceš moji radu jakožto radu tvý obhájkyně?“

„Chci.“

„Sbal se a vypadni z týhle země. Jako advokát dostaneš za karuselovej podvod v takový hodnotě o dva roky víc než první lepší buran. Vím, že máš mozek a prachy jsou z větší části v bezpečí, ale nic z toho, co máš napsaný legálně na sebe, už nezachráníme. Seber se a mazej odsud někam do ciziny.“

„Přece ji nenechám v base.“

„A máš na výběr?“

Kinga na mě pronikavě hleděla svýma modrýma očima. Vzpomněl jsem si na společný roky koncipientský praxe: na ty akce, sympozia, chlastačky… Vždycky jsem ji měl rád.

Teď naše styky ochably, protože se přestěhovala do Slezska a já před víc než rokem začal roztáčet ten zasranej karuselovej podvod. Kolotoč, co mi zajistil suprovej barák, nadupaný káry, značkový hadry, úžasnou ženskou… a nakonec mě o to všechno připravil během patnácti minut.

„Neodjedu odsud bez ní. A nenechám v tom ani Tea. Musíme je z toho vysekat.“

„Což nemusí bejt snadný, do hajzlu…“ Kinga vstala. „Zavolám Lilce a dám ji na hlasitej odposlech. Hlavně prosím tě drž hubu. Nemáme tušení, kdo všechno nás uslyší.“

„Oukej.“

Po chvíli se vrátila s telefonem a vytočila číslo. Pak položila telefon na stolek vedle gauče.

„Jak já kurva nenávidím prokurátory…“ zahájila Lilka hovor, aniž by pozdravila.

„Kdo ten proces vede?“

„Znamirowski.“

„On a karuselovej podvod? Vždyť když jsem ještě žila ve Vratislavi, paběrkoval na okrese a řešil tam krádeže lacinýho povlečení a krakovský klobásy ve vyloučených lokalitách.“

„To víš, nová politická situace, tak se vyšvihl… Teď je na oblastním státním zastupitelství a ten proces je pro něj klíčová záležitost. Musí se ukázat, aby ospravedlnil to svý povýšení.“

„Co už má?“

„Zasranýho svědka inkognito.“

Kinga se na mě zahleděla. Rozhodil jsem rukama a naznačil, že netuším, o kom je řeč.

„A co zajímavýho mu ten svědek prozradil?“

„Všechno,“ odpověděla Lilka úsečně.

„A co Olka a Teo?“

Lilka se rozesmála.

„Olka odmítla vypovídat a Teo ne tak docela.“

„Jak to?“

Kinga se sklonila blíž k telefonu.

„Řekl prokurátorovi, aby šel do prdele.“

„Doslova?“

„Doslova to řekl takhle: ‚Běžte do prdele, pane prokurátore.‘“

Mimoděk jsem se usmál. To bylo naprosto v Teově stylu.

„Kingo, může se stát…“ začala Lilka pozvolna a pečlivě vážila slova.

„Už se stalo,“ odpověděla hbitě Kinga.

Došlo mi, že ty dvě věty se týkaly mého příjezdu do Katovic.

„Postarám se o to. Dej mi ale vědět, co dál.“

„Půjdou do vazby.“ Lilčin hlas zněl dost jistě.

„To je ta svědecká výpověď až tak zlá?“

„Jo.“

Položil jsem hlavu na opěradlo gauče a zavřel oči.

§

Eskorta vjela na dvůr věznice v Kleczkowské ulici. Přivezli mě na „Babinec“. Tak to je v hajzlu. Už řadu let jsem slýchala o tomhle ženském oddělení neblahé zvěsti, a když jsem zhlédla reportáž v pořadu Superwizjer TVN, potvrdily se mé nejhorší obavy. K čemu to, že jsem tu mnohokrát byla jako obhájkyně? Neměla jsem ani potuchy o tom, jak se tu zachází s vězeňkyněmi. Byla jsem paní advokátka zvenčí, ze svobodného světa, která je navštívila, usmívala se, promluvila s nimi a za hodinu šla zase ven, zapálila si cigáro a zhluboka se nadechla, jakmile se za ní zavřely těžké kovové dveře. A když jsem jejich zvuk uslyšela teď, chtělo se mi brečet… nebo se naopak smát. Celé to bylo tak absurdní. Jako kdyby se mi od chvíle, kdy jsem zaslechla zařvání „Policie, lehnout na zem a nohy od sebe!“, něco zpřeházelo v mozku. Na rodiče a Piotra jsem raději ani nemyslela. Sesypala bych se během pěti minut. A zrovna tady jsem si nic takového dovolit nemohla. Celou dobu jsem tak nějak doufala, že se zakrátko probudím v pohodlné posteli, vedle mě bude ležet Piotrek a oba se tomu podělanýmu snu zplna hrdla zasmějeme. V hlavě mi stále zněla slova soudkyně, u níž jsem vedla nejeden svůj proces: „Soud rozhodl o mimořádném opatření v podobě vzetí do vazby… na dobu tří měsíců, tedy do 13. prosince 2018.“

„To je na výročí výjimečnýho stavu,“ zabručela jsem na Lilku poté, co jsem se k ní naklonila z lavice pro obžalované.

Krátce předtím jsem rozesmála eskortu až k slzám, protože jsem si to bez rozmyslu a podle svého zvyku namířila do lavice určené pro obhájce. Lilka mě při tom soucitně sledovala.

„Tak se opatruj. Budu se snažit udělat všechno pro to, aby to zase bylo v pohodě.“

Měla jsem chuť padnout jí kolem krku. Byla chytřejší než my. Věděla, že se do ničeho takového nemá namáčet. A měla pravdu. Znenadání se totiž to všecko, co jsem za poslední rok získala, ukázalo jako bezcenné. Bezcenné tváří v tvář tomu, že teď nemůžu jít, kam chci, a dělat, na co mám chuť. Na druhou stranu kdyby nebylo tý aféry, tak bych stále trčela v naprosto zasranym manželství a nebylo by ani posledního půlroku… Toho jsem se rozhodla držet. Kladných stránek celý věci. Nezbláznit se. Proto taky, když mi policajt řekl „Tak vyrážíme do tvýho novýho apartmá, advokátko“, otočila jsem se na něj a povýšeně vycedila skrz zuby: „Pokud vím, tak si netykáme, ty polovzdělaný střevo.“ Když jsem vzala v potaz, z čeho jsem obviněná, tak byla urážka veřejného činitele asi ten nejmenší problém.

Po absolvování ponižující osobní prohlídky jsem se zastavila před vstupem do cépézetky^2 a v rukou držela dvě deky, polštář, povlečení, prostěradlo, misku, talíř, hrnek a příbor. Na to všecko jsem si položila papír s rozhodnutím o uvalení vazby.

„Dobrý den,“ řekla jsem, když jsem vešla do cely.

Usmála jsem se, přestože uvnitř jsem cítila jenom strach. Obrovský, omračující a všeobjímající strach.

„Dobrej,“ houkla jedna ze tří vězeňkyň.

Všechny si mě zkoumavě prohlížely.

O pět měsíců dříve

Vstoupil jsem do naprosto kurevsky nádhernýho baráku. Bylo to v Ołtaszyně, jedný z nejlukrativnějších čtvrtí. V sousedství stály podobně vymazlený vily a nový obytný komplexy drahý jako ďas. Olčin „baráček“ tu patřil k největším, navíc s luxusním zařízením. Ola seděla na koženém gauči, skloněná nad skleněný stolek a otočená zády ke dveřím.

„Pěknej domek,“ prohodil jsem ironicky poté, co jsem se rozhlédl po obýváku o rozloze snad sto metrů čtverečních. I další pokoje určitě byly podobně exkluzivní. Zachvěla se, a aniž by se na mě otočila, nezřetelně zamumlala:

„Mám to tu pronajatý.“

Přistoupil jsem blíž k ní. Brečela.

„Dáš už se konečně trochu do kupy, sakra?“ zeptal jsem se a chytil ji za bradu.

„To nevím. Zahulíš?“

Ukázala na jointa, co ho právě ubalila. Posadil jsem se na gauč vedle ní.

„Dej to sem.“

Vzal jsem jí z ruky jointa a pořádně si šlukl.

„Myslíš, že tučňáci mají kolena?“

„Myslím, že je to holandskej matroš,“ oznámil jsem, když jsem během sekundy pocítil ten nástup.

„Tak to jistě, pane advokáte.“

Olka si šluknula a sesula se na opěradlo gauče.

„Co se stalo tentokrát?“

„Nechci o tom mluvit…“ Hodila si nohy na stůl. „Máš nějaký plány na víkend?“ zeptala se mě.

Neměl jsem. Už několik let. Tehdy jsem se totiž rozhodl, že už si nikdy žádný plány dělat nebudu. Teda kromě těch, co mi měly zajistit jednoduchej život v dostatku.

„Ne.“

„A nevzal bys mě někam? Seženu spoustu toho holandskýho matroše a ty koupíš vodku.“

„No jasně. A co tvůj manžel?“ zeptal jsem se spíš proto, abych jí připomněl, že ho má, než proto, že by mě nějak zvlášť zajímalo, co si o tom on pomyslí.

„A co tvoje manželka?“ odpálkovala mě Olka, ale bleskově se ovládla. „Promiň. A pokud jde o mýho manžela, tak na toho sere pes.“

Na takovou odpověď jsem čekal.

„Tak jedem, kočko. Jeden nápad bych měl…“

„Počkej vteřinku, jen si zabalím.“

„Ne. Buď vyrazíme hned, tak jak tu teď jsme, anebo se odsud pakuju a ty se tu zabav sama.“

„No dobře.“

Věděl jsem, že jakmile se začne rozhodovat, nic z toho nebude. V jejím případě bylo nejlepší, když se jednalo spontánně.

§

Netušila jsem, jak mě to celý vůbec mohlo napadnout, ale když se toho Piotrek chytil, tak proč ne? Vlezla jsem do novýho mercedesu CLS.

„Nevozíš se trochu moc luxusně?“ zeptala jsem se, když jsem si zapínala pásy.

„Nebudu si přece všecko syslit pod matrací jako Teo. Musím si trochu užít života, ne?“

„Hlavně si na to užívání moc nezvykej.“

„Pravila ta, co bydlí ve dvěstěmetrový vile.“ Mrkl na mě. „Ostatně to auto není moje. Půjčil jsem si ho od klienta.“

„Jasně, jasně… A kam mě tím velkolepým fárem vezeš?“

Měla jsem na sobě seprané džíny a tričko s obrázkem mladého Slashe z Guns N’ Roses, jak kouří cigaretu.

„Ty mi snad nevěříš?“

Usmál se na mě takovým způsobem, že jsem pocítila mravenčení v žaludku.

§

Zaparkoval jsem auto před apartmány Czarna Góra a zatřásl Olkou za rameno.

„Vstávej, už jsme tady.“

„To znamená kde přesně?“

Ospalýma očima se rozhlížela kolem. Bože, jakou já měl chuť ji… STOP. Vždyť je to moje výborná kamarádka a parťačka. Jedna z mála lidí, na kterých mi doopravdy záleží… A kterým záleží na mně.

„Uvidíš.“

Rozesmál jsem se.

Vystoupili jsme z auta a ihned jsem slyšel, že v celém horním patře duní basy. Už to roztáčejí.

„Je tohle písnička od Gangu Albanii?“ zeptala se Olka skepticky.

„Miluju tě, žabko, můj malý koblížku, když vracím se domů ozřalej jak Dán,“ zazpíval jsem z plna hrdla a chytil Olku za ruku.

„Vzpomínáš, jak jsem ti říkala, že ti závidím tvou fotografickou paměť? No jestli k ní patří i paměť na texty, jako je tenhle, tak to se bez ní ráda obejdu.“

„Nebrblej. Musím tu jen rychle něco vyřídit. Leda že by se ti tu zalíbilo, to bysme tu mohli zůstat.“

„Obávám se, že na to nejsem patřičně oblečená.“ Pohlédla směrem k balkonu, kde tancovaly nějaký roštěnky v extrémně krátkých sukních.

„Nikdy bych tě sem nevzal oblečenou jako na párty.“

„Proč? Třeba bych tu potkala novýho manžela.“

„To bys tu spíš zažila gangbang a pak by ses na něj ještě mohla mrknout na Xvideos.com.“

„To jsou nějaký tví kámoši?“

„Tví taky. Těžce vydělávaj na tvůj novej barák.“

§

„Pane advokát!“

Znovu jsem zvedla hlavu. Nějakej vypasenej buřt se zubil z balkonu. Po boku se mu kroutila téměř nahá školačka. Pak se znenadání naklonil přes zábradlí. Z ruky mu vypadla sklenice a roztloukla se o příjezdovou cestu.

Piotrek se rozesmál a zdvihl ruce na znamení pozdravu. A hned pak mě táhl směrem ke vchodu do budovy.

„Jak je možný, že na ně dávno nezavolali fízly?“ zeptala jsem se a přeřvávala hudbu, která zněla i celým přízemím.

„Pronajali si to celý. Platí dobře. Hodně toho zničí, ale všecko pak uhradí i s příplatkem.“

„Nebojíš se, že tě tu někdo potká?“

„Ne. Jen jedinej člověk ví, že to celý řídím. Zbytek si myslí, že jsem zkrátka jejich právní zástupce. Od všech mám písemně oprávnění k obhajobě. A jako právník jsem vázanej advokátním tajemstvím, Olko.“

„Moje řešení je lepší,“ konstatovala jsem přesvědčeně.

„No nevím. Moc věříš tomu svýmu Jarkovi.“

„Jarek nebude zpívat.“

„Každej zazpívá, pokud na něj správně přitlačíš.“

Provokativně jsem na něj pohlédla.

„I ty?“

„I já,“ řekl a vyhnul se dvojici, která se právě muchlovala na schodech.

„Copak on ji právě…?“ zeptala jsem se a zvědavě je sledovala.

„Jo. Varoval jsem tě.“

Piotrek se rozesmál a já jsem taky propukla v smích.

„Tak tedy, pane advokáte Orłowski, na koho máme přitlačit, abys zpíval?“

„Na tebe,“ řekl a otevřel dveře do loftového bytu.

§

Olka zmlkla a evidentně přemýšlela o tom, co jsem právě řekl.

Nehodlal jsem to brát zpět. Myslel jsem, že mě trefí, když jsem sledoval, co vyvádí. Jak se ničí. Ve světle blikajících stroboskopů jsem se snažil najít Igora. Místo něj ke mně přistoupil Dawid.

„Dobrý den. Přišel jste se pobavit, pane advokát?“

„Kde je Igor?“ odpověděl jsem mu na otázku otázkou.

„Ve vířivce.“

Popadl jsem Olku a táhl ji směrem ke koupelně.

„Víte, možná to nebude pohled pro křehké dámy.“

Dawid se rozesmál.

Má pravdu. Pokynul jsem rukou k baru překypujícímu alkoholem.

„Počkáš tady?“

„Žádnej problém.“

Olka se posadila na vysokou židli. Dawid si přisedl k ní.

„Tak co to bude?“ zeptal se.

„Něco v zavřené lahvi. S neporušeným uzávěrem,“ odpověděla Ola.

Oba dva jsme se hlasitě rozesmáli. Chytrá holka, pomyslel jsem si hrdě, a zamířil směrem k obrovské koupelně.

§

Dawid mi podal malého heinekena. Tak jak jsem si přála – zavřeného. Odzátkovala jsem ho a pořádně si lokla.

„Odkud já vás jen znám?“

„Obhajovala jsem vás před pěti lety. Byla jsem ještě koncipientka. Ozbrojená potyčka s nebezpečnou zbraní.“

„No jo vlastně!“ Plácl se Dawid do čela. Vytáhl z kapsy sáček a nasypal na bar čtyři lajny. „Můžu vám nabídnout?“

„V perníku nejedu,“ odpověděla jsem, protože jsem se domnívala, že to je pervitin.

„V životě bych si nedovolil nabízet vám perník. Vždyť jsem tenkrát nakonec dostal čtyři roky, i když jsem si – řekněme si to čestně – zasloužil šest. Tohleto je kolumbijskej koks. Nebeská mana v nose.“

Smotal bankovku v hodnotě sto zlotých a šlehl si do obou nosních dírek.

Nikdy v životě jsem kokain neměla. Na druhou stranu jsem cítila, že teď je v mém životě všechno v totálním nepořádku. Takže asi nemám moc co ztratit…

„Nakonec proč vlastně ne…“

Vzala jsem si od něj bankovku a udělala totéž co on.

§

Vešel jsem do koupelny, kde ve vířivce ležel Igor a oběma rukama ošmatlával silikony nějaký blondýny. Druhá se mu ho snažila vykouřit pod vodou.

„Vždyť se utopí.“

Máchl jsem rukou směrem k vynořující se holčině. Jako by trochu zmodrala v obličeji a lapala po dechu jako vánoční kapr.

„Bude v pohodě. Má objemný plíce. Tak mazejte.“

Igor od sebe odstrčil holky, které se zahihňaly, vyskočily z vody a vyběhly z koupelny ven. Změnil jsem tón hlasu na pracovní.

„Chápu správně, že pokud máš čas na tuhle supráckou akcičku, tak už jsi pořešil toho bílýho koně, co se chystal vycouvat?“

Nebyli to poslušní beránci, ale tlupa pošahaných zkurvenců. Bylo potřeba držet je na uzdě kurevsky pevně. Igor věděl, kdo za mnou stojí, přesto jsem mu musel opakovaně dokazovat, že nemám žádný zábrany, abych mu trochu přistřihl křidýlka. Vyhrnul jsem si rukávy svý bílý košile.

„Jo, je to vyřešený.“

„To bych řek. A o podobných průserech už nechci slyšet, chápeš?“

„Klídek, kurva, přestaň hysterčit…“

Igor se pohodlně uvelebil v mramorovém brouzdališti. Bleskově jsem k němu přiskočil a potopil mu hlavu pod vodu. Začal sebou zmítat a zápolil se mnou, ale držel jsem ho tak silně, že neměl šanci. Po několika desítkách vteřin jsem ho nechal vynořit a nabrat vzduch do plic.

„Chápeš?“ zeptal jsem se ještě jednou, tentokrát pro změnu hláskem sladkým jako med.

„Chápu,“ potvrdil a zběsile lapal po dechu. „Tak se tak snadno nenasírej.“

„Zatím jsem se ještě nenasral.“

Šel jsem k zrcadlu a upravil si účes a košili. Igor vylezl z vířivky.

„Dřív jsi to bral pohodověji. Jestli chceš, půjčím ti na chvilku ty blondýny. Uvidíš, jakej to bude relax.“

„Mám už kurev plný zuby. Starej se o náš byznys, nebo si s tebou zakrátko promluví někdo úplně jinej!“

Vyšel jsem ven z koupelny a bouchl za sebou dveřma. Zamířil jsem přímo k baru, kde jsem nechal čekat Olku. Udivilo mě, že se kolem ní tlačil hlouček chlapů. Zaskřípal jsem zubama. Olka si sundala mikinu a předváděla se jim právě v přiléhavém černém tílku. Polovina z nich jí zírala na kozy tak, že jsem měl sto chutí celý to tu rozjebat. Vzrušeně jim cosi líčila a oni každou chvíli propukali v smích. Kroužek zasraných ctitelů. Přistoupil jsem blíž a zaslechl, že její hlas zní poněkud nepřirozeně. Mluvila strašně rychle a smála se hrozně hlasitě. Proč jen jsem si před chvílí myslel, že je to chytrá holka? Ta vypatlaná kráva si s těma grázlama šlehla kokain.

§

Bože. To byl ale pocit. Měla jsem ohromnou chuť tančit, zpívat a skákat. Cítila jsem se všemocná, sexy, zábavná a kurevsky inteligentní. Mohla jsem dobýt celý svět. Vyprávěla jsem klukům o tom, co Dawid dělal v soudní síni. Ostatně s jeho plnou podporou.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kolotoč.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.