Copyright © Madla Pospíšilová Karasová, 2020

Illustrations © Antonín Pospíšil nejml., 2020

Cover Art © Lukáš Tuma, 2020

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2020

ISBN 978-80-7557-965-2 (print)

ISBN 978-80-7557-917-1 (ePub)

ISBN 978-80-7557-918-8 (mobi)

ISBN 978-80-7557-919-5 (pdf)

Mému milému muži za jeho pochopení, všem přátelům, kteří mě podporovali, a hlavně mým báječným dětem, které jsou neustálým a nevyčerpatelným přílivem inspirace.

Veliké díky pak patří Nakladatelství Epocha, které mělo koule vstoupit do neprobádaných vod, a největší dík náleží úžasné a pečlivé redaktorce Pavlíně Kajnarové, která se tak stala Příšerákům adoptivní matkou.

Bez vás by to nešlo.

Upozornění

Tato kniha bez obalu a bez politické i jiné korektnosti popisuje příběh jedné rozrůstající se rodiny. V míře větší než malé obsahuje sprostá slova, černý humor, ironii i sarkasmus a notnou dávku nadsázky.

Kdo není obdařen smyslem pro humor, neměl by ji číst, či jen za přítomnosti svého lékaře.

Jak to všechno vlastně začalo…

Za devaterými horami a devaterými řekami žila, byla jedna rodina. Ale ne, takhle to přece nezačalo. Žili, byli děd i babka. Stop. Taky ne. Bylo, nebylo. Úplně špatně, jasně že bylo.

Takže začneme tam, kde většina pohádek končí, protože tohle není pohádka, ale čistočistě pravdivý příběh. Občas drsný, občas smutný, někdy k popukání. S bolestí. Zklamáním. Skepsí. Smutkem. Nasraností. Radostí. Vztekem. S potěšením. S kapkou hysterie. Se spoustou legrace. A možná špetkou lítosti. Život. Život přesně takový, jaký doopravdy je. Pravdivý. Bez zbytečností. Bez příkras. Bez keců.

A jak to všechno vlastně začalo?

Jak jinak než svatbou.

A ne ledasjakou. Nevěsta s přirozeně blonďatými vlasy a krásnými vyšívanými bělostnými šaty kráčela vstříc svému princi ve fraku. Princi s dlouhými černými vlasy. Delšími než měla ona princezna. A tak je tomu dodnes. Leč nepředbíhejme. Nevěsta kráčela kostelem ve svém rodném městě, záře svíček teple prosvěcovala majestátnost okamžiku.

Střih. Sakra. Říkám, že tohle není pohádka. Nevěsta byla sice tak přirozeně blonďatá, jak je to jen možné, leč žluť jejích vlasů byla podobná spíše použité podestýlce, na niž čůralo stádo přežvýkavců s akutními potížemi močového ústrojí. Něco jako účes drželo nevěstě na hlavě jen díky komplikované a několik dekagramů vážící výstroji a výzbroji sponek, pinetek, pinzet a dalších naprosto zbytečných cetek. A gravitaci, té hnusné odvěké nepřítelkyni všech nevěst a pornoherců, se vysmívala i díky použití ultra mega giga gama tužicího spreje, kvůli němuž zhubla ozonová vrstva o pěkných pár metrů. Zato budoucí manžel měl kadeře ebenově zbarvené. Umyté. Jemně se kroutící do sexy bohatých kudrn. Lehce elegantní. Přirozené. Efektní. Nevtíravé. Sexy. Zatraceně sexy. Ale ne okatě a podbízivě. Můj drahý zateďužjenpůlhodinujakožefaktopravdumanžel byl jedním z nejvlasatějších mužů na svatbě, protože jak nevěstin otec, tak ctihodný pan farář házeli kolečky svých holých lebek po okolostojících svatebních hostech oslepující lesklá prasátka. Pan farář to má asi tak nějak v popisu práce, anebo jsem zatím potkala jen velmi málo hippie farářů, ale můj vlastní otec je na zhruba čtyřiceti procentech povrchu lebky úplně bezvlasý už asi od doby, kdy jsem se přestala v noci počůrávat. A to už je naštěstí nějaký ten pátek. Jako velmi tolerantní nevěstě mi plešky neva. Protože to prostě k mému tátovi patří. Stejně jako zarůstající nehty, nakažlivý černočerný humor a umění uvařit tu nejlepší krupicovou kaši na světě. Bez žmolků.

Tohle všechno a tisíce dalších věcí mi jako dobře nabitý zásobník kulometu v rukou Arnolda Schwarzeneggera rotovalo v hlavě při průchodu majestátní chrámovou lodí kostela rodného města.

Chyba. Zase. Jako prase. Prostředí posvěceného místa by bylo možná majestátní, možná snad i monumentální, nebýt toho, že se ženich s nevěstou dozvěděli asi měsíc před svatbou, že se bude kostel renovovat. A tak úchvatný oltář a neméně úchvatná výzdoba, všichni ti barokně prdelatí andělíčci a něžné, lehce prsaté madonky byly zahrazeny neméně monumentálním lešením, ale skutečnost, že jsme se nacházeli na stavbě místo na svatbě, nezachránily ani kilometry bílého vikslajvantu a množství kytek odpovídající honosné pohřební hostině. Tedy pardon, svatební – ovšem ta byla naplánována až po obřadu, nikoli souběžně s ním. A můj vlastní otec, krev mé krve, má sennou rýmu. Normálně kýchá už jen při otevření sáčku s černým čajem, ale v kostele se kupodivu nadmíru držel. Zřejmě je udolán sílou okamžiku. A tak slavnostní cestu k oltáři bohudíky nenarušily žádné mocné exploze nosních či jiných dutin, o eine kleine romantische náladu se však postarala sama nevěsta, která s každým krůčkem přibližujícím ji ke stvrzení manželského pouta nedokázala ovládnout smích.

Tedy ne že by nevěsta byla nějaká uřehtaná hippísačka závislá na lysohlávkách nebo vystíhovaná hysterka, která na sebe musí upozorňovat i v den, který byl v podstatě určen jen jí a asi na dvacet procent jejímu vyvolenému (a to jen v tom případě, že má budoucí manžel čistý trestní rejstřík, žíly a při případné policejní kontrole by nadýchal do jednoho promile alkoholu), ale mé tehdejší já si prostě nemohlo pomoct – při pohledu na ty zástupy vážných příbuzných, z nichž některé jsem zatím vůbec neznala, některé jsem znala jen z fotografií a některé jsem zase znala až moc. (Třeba jako tetu Hanku, která si pamatuje, jak jsem v pěti letech, kdy jsem s culíky trčícími do všech světových stran, umně svázanými umělohmotnou kopretinkou, dělala v zašlé chodbě socialistického panelákového domu při pozvání na kafe průměrně dobře zvládnutou stojku. Při tomto nezbytném gymnastickém cviku mi vlivem zlovolné gravitace přepadla růžová, doma šitá sukýnka na plochý hrudníček, a všichni obyvatelé paneláku se tak mohli důvěrně seznámit se zašedlými kalhotkami s beruškami, které se tak krásně odhalily.) Jenže jak jsem na svatbě koukala na všechny ty lidi, známé i neznámé, s vážnými a slavnostně napjatými tvářemi, na ty cizí zubaté děti, které budou po skončení obřadu už patřit i do „mé“ rodiny, nemohla jsem se ovládnout. Něco mi sepnulo v hlavě a prostě to nešlo. Nee.

A tak jsem se – vysmátá – snažila, seč jsem mohla, ovládnout cestou k oltáři své nevhodné emocionální výbuchy, koutky úst mi přesto vylétaly směrem vzhůru jako dravec s ulovenou myší. Klidu na duši mi nepřidaly ani vtipné poznámky vlastního otce, jimiž glosoval ostatní vážné a vážené svatební hosty. Atmosféru připomínající komediální šarádu tehdy populárního Felixe Holzmanna však naštěstí lehce zklidnil pohled do šedozelených očí drahého milovaného a svatební obřad tak mohl proběhnout ve vší vážnosti a počestnosti.

Po svatbě nás – dva před Bohem sezdané holoubky – odvedla fotografka k blízké farní zahradě k nutnému a nudnému focení. Taková svatba se přece jen uskuteční třikrát až čtyřikrát za život, tak je nezbytné nasekat co nejvíc snímků, ať mají matinky, i ty vyženěné a vyvdané, nad čím slzet.

Můj milovaný byl však zřejmě svatbou nějak osvícen či co. Jak jinak si lze vysvětlit, že muže, který má normálně před ženami šarm studené bramborové kaše (kterou já tedy naprosto miluju), fotografka obskakovala s výrazem podobným orgasmu a vykřikovala u toho nadšené pochvaly: „Že vy jste to už někdy dělal? No to je úžasný!“ Coby novopečená nevěsta jsem v tu chvíli měla opravdu velikou chuť odejít a nechat čerstvému manželovi a paní fotografce trochu diskrétního soukromí v klidu a míru farní zahrady.

A v podobném duchu se odehrál i zbytek svatebního dne. Kapela před započetím hudební produkce chválila úžasného ženicha a až po pěti sekundách trapného ticha zabrblala cosi pochvalného i o nevěstě. Ženich na parketách vytáčel taneční figury jako reinkarnace Oldřicha Nového a nevěsta dostala od novopečené tchyně sprda, že si dovolila dát si druhou sklenku bílého. A to ani nedělala stojku, jak to po ní chtěla teta Hanka. Prostě svatba, jak má být.

Závěrečný zpěv hymny na terase byl pak úctyhodným zakončením svatební veselice.

Po svatbě jako by nastalo bezvětří. Klidné a tiché, utkané z všední pavučiny starostí, nenarušené svatební cestou, za niž by se nemuseli stydět ani manželé slavící zlatou svatbu. I důchodci totiž většinou skončí o svatební cestě na pohotovosti.

Přestože jsme šťastné chvíle líbánek trávili v kraji zasvěceném vínu, ani při největší snaze se nám nepodařilo žádný otevřený sklípek nalézt. Spíš bychom nalezli opiové doupě nebo potkali medvěda v podvlékačkách jedoucího na kole, než by se nám zadařilo narazit na vinný sklípek. No, alespoň se bez alkoholového krytí lépe poznáme. O to přece v manželství jde. Bohudík nás předchozí společný život připravil i na mnohem krušnější chvíle než na líbánky ve společnosti důchodců a jejich výskajících vnoučat.

Společné líbánky naštěstí trvaly jen pár dní, jinak bychom je asi nepřežili. Občas jsme si vyšli na procházku, a dokonce se mi jednou podařilo přemluvit manžela k návštěvě koupaliště. Jak romantické, že. Byla to však naše první a poslední společná návštěva koupaliště. Sice nás na ní nikdo nezkouloval nahnilými rajčaty, jak se to týden před naší návštěvou podařilo jednomu nejmenovanému politikovi, ani jsme neutonuli, jenže můj milý má již od raného dětství zřejmě trvalé koupališťové a bazénové trauma, jež ho nezvratně poznamenalo na celý život.

Inu, na rozmarné chvíle strávené v okolí šplouchající chlorované vody a vřískajících dětiček se slzou v oku rozhodně vzpomínat nebudeme. Připomenout si můžeme třeba to, jak se novopečený manžel spálil doruda a jak jsme se po pár komplikacích ocitli na ošetření v nemocnici. Holt líbánky snů. Takové neměla ani rodina Homolkových. Ani Pišta Hufnágl.

Ale ještě před téměř smrtonosnou návštěvou koupaliště se to stalo! Následky. Protože každá, i ta nejnudnější svatební cesta má své následky. A z těch se, na rozdíl od kocoviny, vyspat nedá. Ohromné, strašlivé následky. Na celý život.

Tehdy jsem o tom neměla ani tucha, ale uvnitř mého těla začalo růst něco malého. Něco skrytého. A nebyly to špeky způsobené kontinentální snídaní. Rostlo to úplně vevnitř, schované před celým světem. A ačkoli nejsem slepice (i když se jistě najdou mnozí pochybovači a skeptikové přesvědčení o své pravdě a o tom, že opravdu mám drůbeží mozeček), umně schované vajíčko vyvíjelo horečnou aktivitu a dělilo se a dělilo. Jako šílené. Vajíčko mělo čas. Spoustu času. A dokázalo ho využít ryze prakticky. Už v té téměř prehistorické době mělo jistou alimentární inteligenci a bylo pevně rozhodnuté, že mi naprosto ovlivní život. Na tuty.

Ze shluku stále se dělících buněk totiž právě vesele vyrábělo dítě, jež si zatím rozverně plulo uvnitř mé dosud nic netušící dělohy a zavile se těšilo na to, jak mi zničí nejen postavu, ale prostě úplně všechno. Od základů a z gruntu. Jenže já byla zpočátku dokonce šťastná, tak naivně šťastná, na rozdíl od svého milovaného muže, kterého jsem s touto superskvělou novinou seznámila ve dvě hodiny ráno a jehož jedinou reakcí bylo jakési ospale radostné zabrblání a konstatování, že snad budu těhotná i zítra.

Zítra a dalších zhruba čtyřicet týdnů jsem byla nejen těhotná, ale i rozcitlivělá z reklamy na jemný jahodový jogurt a psí granule. Změny nálad se u mě střídaly jako na horské dráze. Od té šťastné chvíle jsem každý den vyluxovala balíček oliv, bez kterých jsem si najednou nedovedla představit život, a večer jsem se pak koukala na Terminátora, abych si osvojila ty správné rodičovské role. A o tom to celé je.

Jak se stát rodičem – návod k použití

Stát se rodičem je proces na dlouhé lokte. Delší než pochod Praha–Prčice, namáhavější než Tour de France a naivnější než rumunská striptérka v baru s obsluhou nahoře bez.

Nebudeme tu rozebírat detailní návod, jak se připravit na samotnou akci, k tomu vám postačí učebnice přírodopisu pro sedmý ročník, kapitola rozmnožovací soustava muže a ženy. My všichni jsme kreslili spermiím knírky nebo brejle, ale to jsme ještě v nezralých dětských letech netušili, co si na nás budoucnost přichystá.

K tomu, aby se z kohokoliv stal rodič, kupodivu nepotřebujeme ani maturitu, ani zbrojní průkaz či komplexní lékařské vyšetření a zhodnocení psychického stavu, dokonce ani nepotřebujeme dochodit sedmou třídu. Důkazy jsou všude kolem nás.

K osobnímu přerodu v rodiče tak budeme potřebovat jen někoho do páru, kdo bude ochotný s námi strávit pár chvil o samotě či na veřejnosti, což záleží na případném stupni opilosti a přítomnosti či absenci studu. Vyrobit si svůj vlastní, svébytný genetický otisk tak může každý, bez ohledu na vzdělání, socioekonomický status, zdravotní stav či počet mozkových buněk. Jen by takový budoucí tatínek či maminka měli být svéprávní, a pokud nechtějí nějaký čas strávit v base v pruhovaném pyžamu, měli by se spokojit s osobou starší patnácti let. Pokud jsou splněny tyto dvě hlavní podmínky, může se kdokoliv čile vrhnout na přípravu k plození. Ne hned, nejdřív dočtěte tuto knihu, prosím.

Pokud nejste oblovka žravá, mořský strunatec či sépie nebo jiná obdobná potvora, potřebujete ke zplození případného potomka muže (jste-li žena), ženu (jste-li muž) a funkční genitálie. V případě, že jste permanentně dožraná studentka genderových studií, lesbička, kolejbába nebo kuchařka v menze na VUT, potřebujete kromě vlastních pohlavních i jiných orgánů ještě zkumavku, zástup doktorů a naditou šrajtofli.

Občas se sice i těm nejlepším z nás nedaří, nicméně není třeba házet flintu do žita – z každého lidského pohlavního spojení jak předmanželského, manželského či mimomanželského, kromě toho mezidruhového, může vzejít mimino. Malé, růžovoučké, s různým stupněm plešatosti či zarostlosti šišaté hlavičky, ale hlavně zcela závislé na matce.

A mít takové růžovoučké dědictví je občas lehounký průser. Tedy pokud budoucí rodič nemá inteligenční kvocient batátové hlízy a bere zplození potomka i následnou péči o něj zodpovědně a nehodlá se stát nechtěnou hlavní hvězdou večerních televizních zpráv či jedním z aktérů reality show „Výměna manželek“, měl by se nad těmi růžolícími a buclatými důsledky zamyslet. Ideálně ve dvojici, s níž chce vytouženého potomka počít.

Kde sebrat budoucího otce či matku, vám neporadím. Já svého budoucího muže a otce svých dětí ani nekoupila, ani neukradla, potkala jsem ho jen díky nedochvilnosti Českých drah, za což bych tomuto gigantickému, věčně opožděnému molochu ráda zpětně poděkovala. Kdyby vlaky jezdily přesně, měla bych sice pořád padesát osm kilo, neměla bych kýlu ani kruhy pod očima, byla bych vyspalá, nebolelo by mě v krku z neustálého okřikování drahých robátek a mohla bych si čas plánovat podle sebe. Možná bych si spokojeně dřepěla v redakci jistých hodně intelektuálně zaměřených brněnských novin nebo bych se věnovala tajům slovníku slovesných valencí v laboratoři přirozeného jazyka, ale tak nějak by to nebylo ono.

Jenže o tom to je. O tom, že když se bratrovražedným během naprosto vysílená spermie konečně provrtá skrz stěnu lebedícího si vajíčka, tak přijde bolestivě jen o ocásek. Ale žena přijde o svobodu, o spánek, o možnost volného pohybu. A to všechno i přesto, že žijeme stále ještě v demokratickém zřízení. Díky bohu.

Ale nejsem krkavčí matka, tak nesmím zapomenout ani na plusy, které čekají na každou novopečenou matku. Na ta kila navíc, která se mi nepodaří shodit ani za dalších deset let, i když se fakt snažím, na časté zvyšování krevního tlaku, ke kterému dochází zejména v krizových situacích, v nichž se naše společně nabyté dítě snaží zmrzačit či zničit sebe, mou maličkost či rozlehlé okolí. Některé matky sice mají to neskutečné štěstí, že se jim narodí vzorové děti, které nebrečí, neutíkají, neodmlouvají a netrápí je mnohočetné dětské bolístky a neduhy, ale tyto matky se díkybohu objevují jen v několika promile případů, ve statisticky velmi podměrečném vzorku, navíc většinou jen ve sladkobolných románcích či seriálově nafouklých, po levanduli vonících bublinách.

Na ty pravé rodičovské starosti a radosti vás nepřipraví žádná příručka ani atestace z pediatrie či psychologický kurz. To si prostě musíte odžít. Vyzkoušet, co funguje a co ne. A já vás tajuplným, děsuplným a bůh ví, čeho všeho ještě plným světem rodičovství ráda provedu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kronika rodu příšeráků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.