Pavel Šafr pracoval před revolucí jako knihovník ve Státní knihovně v pražském Klementinu. Před rokem 1989 se angažoval v opoziční skupině Demokratická iniciativa, kterou vedli spolutvůrci kulturního časopisu Tvář Emanuel Mandler, Bohumil Doležal a Karel Štindl.

V letech 1990 až 1992 byl tajemníkem poslaneckého klubu KDS-LDS ve Federálním shromáždění. Od roku 1992 pracoval v Českém deníku, kde se roku 1993 stal poprvé šéfredaktorem. V roce 1994 byl šéfredaktorem Denního Telegrafu, odkud byl odvolán na základě nespokojenosti funkcionářů tehdy vládnoucí ODS. Případ měl široký ohlas v zahraničí.

V letech 1997 až 2000 byl šéfredaktorem Lidových novin, v nichž vedl čtenářsky úspěšnou obsahovou proměnu a založil přílohy Orientace, Věda a magazín Pátek LN. Od roku 2000 do roku 2006 byl šéfredaktorem MF DNES. Ta během jeho vedení přinesla informace, jež vedly k demisi premiéra Stanislava Grosse. Založil zde přílohy Kavárna, Věda, inovoval čtvrteční magazín a s Robertem Čásenským vymyslel koncepci magazínu Ona Dnes.

V letech 2006 až 2008 pracoval pro vydavatelství Economia jako zástupce generálního ředitele Michala Klímy a vedl změny ve slovenských Hospodárských novinách a v českém týdeníku Ekonom.

Následně byl do roku 2011 šéfredaktorem Reflexu a zároveň v letech 2009 až 2010 šéfredaktorem dětského časopisu ABC. Reflex tehdy zaznamenal výrazné zvýšení čtenářského zájmu. Od roku 2011 do roku 2013 byl ředitelem skupiny Blesk. V období od května 2013 do května 2014 se vrátil do Reflexu.

V roce 2015 založil web Svobodné fórum, jenž se v lednu 2017 stal součástí nového internetového deníku FORUM 24. Od října 2017 vydává také měsíčník Revue FORUM.

A

A

Úlohou novináře, a zvláště pak politického komentátora, je sledovat a popisovat dění ve společnosti. Nejedná se o izolované problémy, které vznikají náhodně, ale o soubor dějů a procesů, které mají své příčiny. Jednou z těchto příčin je bezpochyby historie. Je proto logické a hlavně potřebné, aby ti, kteří si zvolili práci komentátorů, dějiny dobře znali, vnímali a dokázali reflektovat jejich důsledky. Dlouholetý novinář Pavel Šafr napsal knihu, kterou nazval Češi mezi pravdou a lží. Jedná se do jisté míry o zpochybnění některých hluboce zakořeněných národních mýtů, které se i dnes odrážejí v tom, co se děje na české politické scéně i v české společnosti. Není to tak dávno, co jsme mohli sledovat volební debatu mezi Milošem Zemanem a jeho protikandidátem Karlem Schwarzenbergem, v níž zazněly názory na vyhnání sudetských Němců, a ty pak definitivně rozhodly o výsledku první přímé volby hlavy státu.

Není pochyb o tom, že novináři mají znát historii své země a dívat se na ni stejně kriticky jako na všechno, o čem své čtenáře informují. Protože jen tak se lze dobrat pravdy, bez níž nelze dělat dobrou žurnalistiku, ale ani dobře žít.

Johana Hovorková

Free Czech Media

A

A

A

V ěnováno památce Emanuela Mandlera

a  mých rodičů

A

A

A

Poděkování

S touto knihou mi cennými radami i upozorněním na chyby a nedostatky pomohli milí přátelé a výjimeční lidé. Upřímné poděkování si zaslouží:

doc. PhDr. Petr Hlaváček, Ph.D., historik a filosof,

doc. PhDr. Ladislav Kudrna, Ph.D., historik,

a PhDr. Daniel Korte, filolog, lingvista a překladatel.

Cennou radou přispěl také kolega novinář Jaroslav Kmenta.

A

A A

L id opravdu demokratický jest pod zákonem pravdy. Posledním slovem demokracie není „lid ani většina“, nýbrž jsou jen praktickou pomůckou dáti průchod pravdě.

„ Soud lidu“ má jen tehdy cenu, bylo-li soudní řízení náležitě provedeno, a nikdy není posledním rozhodčím o spravedlnosti, neboť lid se mýlívá, jako se mýlí jednotlivci; proto musí mít i menšina svá práva, a proto musí být vždycky možno odvolání od soudu lidu k svědomí jednotlivcovu. Demagogie jest proto největší nepřítelkyní demokracie, že nepočítá s poučováním lidu, nýbrž spoléhá se jen na „city“, t.j. instinkty lidové.

D emokracie jest vládou rozumu, pravdy, spravedlnosti, mravnosti, čestnosti, kdežto volby a parlament jsou jen prostředky k takové vládě. Nerozumný parlament není demokratický a nečestnost není správnou lidovládou, ani kdyby byla kryta největší většinou.

E manuel Rádl, O německé revoluci, 1933

A A

D emokracie může fungovat jenom tam, kde se uznává platnost norem, které nejsou výsledkem hlasování, nýbrž jeho předpokladem. O pravdě se nehlasuje. Hlasuje-li se přece, může se dobře stát, že pravda prohraje, rozhodují-li o ní násilníci, cynici nebo nevzdělanci, kteří sami pravdu nerespektují.

L adislav Hejdánek, Masaryk a naše dnešní krize, Tvář, 1968

A

A

Obsah

A

A

Úvod: Proč jsme, jací jsme

A

I. Evropské souřadnice českých dějin

Svatý Václav aneb Jak jsme se vydali na Západ

Cesta za Janem Husem

Husité: Falešná sláva a temno radikalismu

Jan Žižka: Návrat krvavého hejtmana

Na Bílé hoře jsme neprohráli

Mariánský sloup: Rychlokurz dějin pro primátora

Národní obrození, o kterém jsme se neučili

A

II. Dějiny lhaní a touha po svobodě

Až příliš hořké osvobození Rudou armádou

Vyhnání sudetských Němců: První ze série zločinů

Naše tajná genocida: Masakr žateckých Němců

Naše slavná utopie: Socialismus s lidskou tváří

Srpen 68: Ruské impérium a neposlušná provincie

Jak jsme prý žili v ráji socialismu

Putování Čechů za švestkovou vůní

A

III. Naši prezidenti

Jací byli naši prezidenti

Tomáš G. Masaryk: Autorita pravdy i politický účel

Edvard Beneš: Dlouhé stíny malého muže

Fenomén loutkových prezidentů

Emil Hácha: Pil z kalichu hořkosti až do dna

Komunističtí prezidenti – na dráze zločinu

Klement Gottwald: Dělnický prezident a opilý vrah

Antonín Zápotocký: Táta dělníků, který na ně poslal tanky

Antonín Novotný: Krásný prezident pečuje o maso

Ludvík Svoboda: Schizofrenie českého maršála

Gustáv Husák: Čaroděj se slovenskou kartou

Prezidenti v obnovené demokracii

Václav Havel: Mocný bezmocný

Václav Klaus: Od triumfu k úpadku

Miloš Zeman: V převleku husitského krále

A

IV. Český národ na osudové křižovatce

Osudová křižovatka: Češi mohou být západním národem, nebo vůbec nebýt

A

Na závěr: Poznámka ke slovům pravda a lež

A

Příloha: Dopis amerického velvyslance

A

Výběr z použité literatury

A

Seznam vyobrazení

A

Proč jsme, jací jsme

Úvod

A

A

Od roku 2013 je část české společnosti stíhána fenoménem znepokojivých výsledků voleb. Jako by nějaký temný duch nové doby trestal české demokraty za to, že po úspěšné transformaci z komunismu ke svobodné společnosti usnuli na vavřínech, ztratili dostatečnou sebekontrolu a posléze také politickou energii a vůli k úspěchu. Tento pocit ústupu svobodomyslnějších sil je důsledkem mnoha souběžných faktorů, které sledujeme v každodenním zpravodajství. Vidíme přitom jak mezinárodní kontext, tak vnitřní křehkost a ohrožení české demokracie.

Když ale přemýšlíme o tom, proč jsme na tom tak, jak na tom jsme, dojdeme velmi brzy i k historickým okolnostem. Naši současnost spoluurčují naše dějiny. Dějiny však také mohou sloužit při svém falšování jako legitimizace něčeho, co vůbec dobré není. Proto má pro nás zkoumání a vykládání historie zásadní smysl.

V této knize jsem se pokusil jakožto politický komentátor předestřít několik rysů české národní historie, které tvoří dostředivé i odstředivé tendence vůči civilizačním epicentrům moderního světa. Mojí pozorovatelnou je národní zájem, který vidím v civilizačním vzestupu a který se dostavuje vždy, když se otevíráme světu. Je to pohled příznivce otevřené společnosti, který je pyšný na zemi Antonína Dvořáka a Karla Čapka, a zároveň i rodnou zemi Gustava Mahlera a Franze Kafky.

Při zkoumání období vzestupu a období úpadku nás přímo bije do očí prosté pravidlo. Náš vzestup byl od počátku 10. století, kdy příchod Maďarů dokonal rozpad Velkomoravské říše a přerušil její vazby na velkolepou byzantskou kulturu, spojen vždy s otevřeností a s rozvinutými vazbami na civilizační okruh evropského a euroatlantického Západu. Naopak období úpadku byla vždy spojena s uzavřeností do sebe a s kulturní izolací. Tato uzavřenost byla mnohokrát důsledkem vnějšího násilí, ale zároveň se v naší zemi projevuje i sklon se pro tuto uzavřenost vědomě rozhodnout.

Tím není řečeno, že všechno na západ od našich hranic bylo vždycky žádoucí a skvělé a vše je třeba nekriticky přijímat. Jde spíše o to, že je to v dobrém i zlém náš vlastní svět a převažují v něm dobré vlastnosti a pozitivní hodnoty. V tomto přesvědčení jsem byl vychován, provázelo mě jako vedoucího novináře při spolupráci se západními vydavatelskými domy a nemám důvod ho měnit. Třebaže si také musím klást i otázky, jež přináší nová doba a problémy, kterým Západ čelí.

Uvědomil jsem si ovšem při tomto přemýšlení jednu zajímavou věc. Šťastná období našeho národního vzestupu jsou vždy spojena s otevřeností vůči hledání pravdy o nás samotných, zatímco období úpadku a uzavřenosti jsou provázena a do značné míry přímo určována zmatením pravdy, potlačením možností ji hledat, anebo dokonce vyslovenou nadvládou lži, jak ji národ zažil v obou totalitních režimech 20. století.

Češi jsou sice spíše menším národem, ale to v dnešním propojeném světě nemusí být příčinou mindráků, pocitů bezbrannosti, a už vůbec to nesmí být záminka k výmluvám a alibismu. Přesto tu tyto komplexy a pocity bezmocnosti jsou a tvoří rezervoár patologických emocí, které umí využívat političtí manipulátoři. Jenže tím hlavním důvodem, proč jsme, jací jsme, proč volíme, jak volíme a proč tu žije tolik lidí náchylných k uzavřenosti, je historická skutečnost, že naše kulturní vazby na okolní svět byly ve 20. století krutě přetrhány.

A je to ještě horší. Češi, dnes žijící na území jen zlomku historických zemí České koruny, jsou vlastně zbytkem původního obyvatelstva, jež zde tvořilo kompletní společenskou a národnostní strukturu, jak se vyvíjela po staletí. Hospodářský i kulturní rozvoj naší země byl až do poloviny 20. století výsledkem společné péče lidí české, německé a židovské národnosti.

Naši stodvacetitisícovou židovskou komunitu zlikvidoval nacistický režim. Na 80 tisíc Židů vyvraždil v pekelném procesu holokaustu a zbylí Židé – kromě malé komunity – buď odešli do Palestiny, nebo zůstali v Americe, kam se jim podařilo odejít již před válkou. Tito lidé tu velice chybí.

Naše téměř třímilionové společenství českých Němců odsunul s předchozím Stalinovým požehnáním režim Národní fronty v čele s prezidentem Benešem, přičemž tuto tragédii poháněla klíčová iniciativa nastupujících komunistů. Byli to oni, komunisté, kdo pak rozdával zkonfiskovaná německá pole. Jistě, postupimská konference tento nastoupený proces vzala na vědomí a schválila ho pod podmínkou humánního provedení. Z rány, kterou tento bezprecedentní transfer masy obyvatel zasadil krajině, ekonomice, společenské struktuře, a nakonec zejména právnímu prostředí, se Čechy, Morava i zbyteček Slezska dosud nevzpamatovaly. Většina Čechů netuší, že z ekonomického, politického i kulturního hlediska tu toto velké společenství rovněž chybí, jakkoli nelze okolnosti česko-německé roztržky bagatelizovat. Obyvatelstvo Čech, Moravy a Slezska bylo kompletní a kulturně bohaté se svojí početnou německou částí. S ní tvořilo jeden celek, byť se značnou zátěží v nacionalistické éře. Po vyhnání českých Němců pak nutně musel tuto zemi potkat ekonomický i kulturní úpadek, který je v některých regionech citelný dosud. A jen mimochodem: s českými Němci by náš komunismus neproběhl tak tíživě rusky a sovětsky, jak tu proběhl.

Když navíc uvážíme, že z území dnešní České republiky emigrovalo v době komunistického režimu na 200 tisíc osob, tak je vlastně naše polistopadové období velkým zázrakem. Naši emigranti z období komunismu zde chybí opravdu citelně. Nejenže by naše volební výsledky vypadaly jinak. Oni tu především chybí i při všestranném rozvoji země. Vrátila se z nich jen malá část, ale i tak šlo zaznamenat, jak pozitivní vliv na domácí prostředí mají tito lidé díky svým zkušenostem s demokracií.

Země, která prodělala ve 20. století tak dalekosáhlou kulturní a doslova i genetickou redukci a které bylo tak děsivým způsobem pouštěno žilou, nemůže být v první třetině 21. století ještě dostatečně zdravá a imunní vůči novým útokům i vlastnímu vyšinutí. Na tuto zemi a její společnost je proto třeba se dívat se znalostí hlubinných motivů jejích inklinací. Násilná redukce obyvatelstva přinesla kulturní deficit, s nímž se bolestně vyrovnáváme. Nadvláda plebejských stereotypů a pokleslosti v politickém marketingu má právě v této kulturní redukci své hluboké kořeny. Nese s sebou i chronické zlehčování zločinů komunismu, které je asymetrické vzhledem k neustálému obviňování Němců za nacismus. Je ostudné, v jaké míře se do relativizace komunistického násilí i znesvobodnění celé společnosti pouští řada mladších akademiků. Lakování diktatury narůžovo přitom legitimizuje současné masivní útoky na svobodnou společnost a liberální stát.

Pokládám obě totality za nesmírné a zcela srovnatelné zlo a protiví se mi, když někdo vyzdvihuje komunismus pro jeho údajně humanistické cíle. Na třídním boji není humanistického vůbec nic a morální devastace českého národa, kterou má na svědomí vláda komunistů, stále bohužel ovlivňuje naši současnost. Obrana pravdivých dějin proto nabývá někdy až nečekané důležitosti a má dosah i ve veřejných debatách o našich současných problémech.

Tím jsem naznačil úhel pohledu, kterým se jako komentátor dívám na řadu událostí národních dějin. Komentáře k jednotlivým příběhům naší historie jsou výsledkem dlouhých debat v rodinném kruhu i častých diskusí s přáteli. Snadno mohu být kritizován, že si hraji na amatérského historika. To je námitka, s níž počítám od počátku tohoto projektu. Čeká vždy tam, kde mě laskavý čtenář upozorní na věcnou chybu, jíž se přirozeně mohu dopustit. Mojí hlavní odpovědí je ale to, že se dlouhá léta živím jako novinář. Nedržíte tudíž v rukou knihu historika, nýbrž komentátora, který se z práce mnoha historiků a jejich analýz pokouší vytvořit syntézu, jež by mohla lépe odpovídat nárokům na pravdivý a hlubší pohled, než je pouhý souhrn faktů. Píši tuto knihu s vědomím, že nemohu vlastnit historickou pravdu, natož ji obsáhnout. Mohu se ale snažit k ní co nejvíce přiblížit a své poznatky předat každému, kdo má o ně zájem, a to zejména v konfrontaci s ideologickými výklady minulých dob. Je to hledání pravdy o nás samých.

Věřím přitom, že úkolem novináře je přispívat k tomu, aby společnost měla maximální schopnost obrany před lží a manipulací. A před účelovým či stereotypním upravováním i falšováním je třeba bránit i naše národní dějiny. Proto v podtitulu této knihy stojí, že jde o polemiku s marxistickým a nacionalistickým výkladem českých dějin. Lež ubližuje a nikdy nám s ničím nepomáhá. Pravdivý pohled, i když je někdy nepříjemný, nás naopak osvobozuje od temných a barbarských inklinací a tvoří předpoklady důstojnosti a sebevědomí národního společenství.

A

Svatý Václav aneb Jak jsme se vydali na Západ

Spor o svatováclavskou tradici odkrývá hloubku konfliktu o orientaci země

A

A

Po staletí spočíval svatý kníže Václav v plné vznešenosti na svém trůnu uprostřed českého nebe mezi ostatními zemskými patrony. Svatováclavská tradice po delší dobu naší národní historie sjednocovala Čechy i přes mnohá rozdělení. Až do prvních let dvacátého století se k němu mohly více či méně hlásit všechny části národa.

Po vzniku Československé republiky v roce 1918 se však začala část Čechů obracet ke knížeti Václavovi zády. Stal se podezřelým pro své dobré vztahy s řezenským biskupstvím a se saským panovnickým rodem. Navíc překážel ve výhledu na pozdějšího a pro mnohé významnějšího národního mučedníka mistra Jana Husa. Je to vlastně paradoxní, neboť česká utrakvistická církev od 15. do počátku 17. století ctila jak svatého Václava, tak „svatého Jana Husa“ jako české patrony.

V době masarykovské republiky byl kníže Václav liberální politickou elitou do jisté míry spojován s rakousko-katolickou státní ideologií, což nebylo spravedlivé. Václava totiž přijala za svého světce celá křesťanská církev, a nikoli jen jedna monarchie. Navíc s naprostým vědomím jeho příslušnosti k českému národu.

Diskuse o knížeti se postupně zamotala až tak, že by dnes průměrný český středoškolák či vysokoškolák asi už nedokázal říci, čím je vlastně kníže Václav pro české dějiny důležitý. Posledním generacím již není tak zřejmé, čím si zasloužil své svatořečení nebo proč byli čeští králové korunováni svatováclavskou korunou. Navíc si už ani neuvědomujeme, že zemskou hymnou Českého království byl původně chorál „Svatý Václave“ z dvanáctého století.

Po letech národního obrození, vlasteneckém a husitském blouznění v dobách první republiky a hlavně po letech východní sovětské nadvlády by uměla většina Čechů asi říci pouze to, že kníže Václav se podrobil Němcům a ročně jim odevzdával 120 volů.

Stigma služebníka německé říše (která přitom v době knížete Václava ještě ani neexistovala) značně posílila protektorátní propaganda, která Václavův dějinný obraz zmanipulovala a zneužila pro své potřeby. Německý státní ministr Karl Hermann Frank založil v roce 1944 vyznamenání nazvané „Čestný štít protektorátu Čechy a Morava s orlicí sv. Václava“, které výtvarně zpracoval Max Švabinský. Vyznamenání mělo povzbudit upadající morálku českých kolaborantů. Je poněkud komické, že mezi vyznamenanými touto protektorátní medailí byl i režisér Otakar Vávra, který se pak proslavil husitskou filmovou trilogií, tolik poplatnou komunistickému režimu. Nakonec ale obdržel i vyznamenání od prezidenta Václava Klause.

Svatováclavská tradice ale zároveň vyjadřovala v období okupace také zcela opačný směr. Totiž upřímnou víru mnoha Čechů v Boží milosrdenství a jejich naději, že národ přežije nacistický útlak.

Protektorátní epizoda přesto silně poškodila „kádrový profil“ knížete Václava v době komunistické diktatury. Václav totiž komunistům vadil nejen kvůli tomu, že se údajně „zapletl s Němci“, nýbrž zejména proto, že reprezentuje širší kulturní vazby, které se vymykaly ideologické kontrole. Tím byla jeho symbolika pro komunistický režim skutečně nebezpečná.

I dnes ale slyšíme, že Václav kolaboroval s Němci. Řekl to dokonce prezident Miloš Zeman, který obývá stejné návrší nad Prahou, jaké obýval i kníže. Po Zemanovi to pak bezmyšlenkovitě opakují jeho příznivci a následovníci. Boj o knížete Václava je tak součástí naší domácí kulturní války.

Kolaborantská pachuť je přitom v jeho odkazu zcela nesmyslná, byť mu u nacionalisticky či východně orientovaných Čechů i dnes stále ještě škodí. Komunistickým ideologům však mnohem více vadilo, že světec stojí u samotných základů domácí křesťanské, a hlavně naší latinské kultury,a tedy západní politické i duchovní orientace. To byl ten skutečný kádrový škraloup. Václav byl totiž jak za svého života pozemského, tak po své mučednické smrti, a tudíž během života nebeského, právě tím panovníkem, který pevně přimkl Čechy k latinské části Evropy. Té Evropy, z níž po staletích povstal Západ, jaký dnes známe. Jedná se o národy spojené latinským křesťanstvím a klasickou antickou tradicí, ze kterých vyrostla celá západní civilizace.

Češi mezi východní a západní kulturou

Čechy mají zvláštní úděl. Nejpozději od konce 7. století totiž opakovaně sehrávaly roli strategicky důležité periferie. Tuto důležitost si Západ střídavě uvědomoval a střídavě na ni zapomínal, aby mu ji pak vývoj událostí mnohokrát důrazně připomněl. Pro Čechy tato poloha zase znamená šanci připojit se k civilizovanějšímu světu. Tuto příležitost bohužel nepochopili ani zdaleka všichni Češi. Kníže Václav však ano. Třebaže o této šanci jistě přemýšlel v pojmosloví křesťanského náboženství a jeho prostřednictvím. Jednalo se mu o spásu duše i spásu svého rodu či kmene.

Strategický význam Čech si na západě uvědomil zřejmě poprvé Karel Veliký během svých bojů s Avary v osmém století. Čechy a Morava oddělovaly Franskou říši od velkých rovin na východě, zejména od panonských stepí, kudy jako po dálnici proudili do Evropy krvelační nomádi: Hunové, Avaři a nakonec Maďaři. Karel Veliký, od roku 800 římský císař, poslal přes Čechy část armády a jeho syn Karel Mladší zdejší obyvatelstvo během vojenských tažení poprvé zatížil povinností platit tribut, tedy zhruba 100 let před Václavem. Ten tudíž nebyl ani prvním, ani posledním českým panovníkem, který na tribut přistoupil.

Od Karla Velikého pochází české slovo „král“. Jeho jméno našim předkům splynulo s postavením. Značí to, že se pevně zapsal do povědomí národa.Od této doby se rozvíjí vztah mezi předáky lidu v české kotlině a elitami křesťanské říše na Západě. Nemá vůbec žádný smysl přemýšlet, zda ten vztah byl, či nebyl rovný. Přenášeli bychom tím hlediska moderního věku do zcela odlišné doby i situace. Říše Franků se pokusila o obnovu zašlého římského impéria. Tím navazovala na ambici starých Římanů uspořádat pod svojí vládou co největší část známého světa. A kmeny, národy a knížectví po celém dosažitelném území měly být její součástí, což s sebou neslo i povinnost odevzdávat dávky. Je zřejmé, že tuto povinnost jednotliví velmožové respektovali jen tehdy, když měl říšský panovník dostatečnou donucovací sílu.

Idea říše byla naplňována proměnlivě podle aktuální mocenské situace.Češi a Moravané se však rozhodně nemohli s touto rozvinutější mocí opřenou o univerzální ambice vůbec měřit.

I když se moravská říše a s ní také české knížecí rody mohly obracet i k Východu, o čemž svědčí pozvání byzantské misie bratří Cyrila a Metoděje na Moravu, tak zde i v éře posledních Karlovců přetrvávaly vazby na latinsko-germánský svět. Na přelomu 9. a 10. století však východní orientaci znesnadnil nástup Maďarů.

Ještě předtím však byzantská ochota vyučovat křesťanství v domácím jazyce vzbudila mezi slovanským obyvatelstvem značné sympatie. Obrácení Moravanů a potažmo Čechů na víru se tedy dělo pokojnou cestou kulturního obohacení, a to z obou směrů, z intelektuálně bohaté Byzance i z latinského jihozápadu. Nikoli tedy násilím, jak to bylo často zvykem u Franků.

Proto i první historicky doložený český kníže Bořivoj (cca 852–890) se svou ženou Ludmilou byli pokřtěni na Moravě arcibiskupem Metodějem. Nejstarší křesťanské kostely nesly znaky byzantského stylu, a to jak baziliky, tak i charakteristické rotundy. Impuls z Východu měl tehdy výrazný civilizační dopad. Východní říše tehdy měla ještě stále velmocenské postavení, třebaže s těžkými problémy. Bylo to prostředí rozvinuté architektury, písemnictví a nejvyššího tehdejšího luxusu. Její nobilita uměla na rozdíl od germánských válečníků číst a psát.

Západní christianizace je ovšem u Čechů doložena již v první polovině devátého století, a to na základě zápisu, podle něhož bylo v roce 845 v Řezně pokřtěno čtrnáct českých předáků. Tedy 18 let před příchodem učených bratří Cyrila a Metoděje na Moravu. V Čechách v 9. a 10. století panovala kulturní rozmanitost. Projevovala se souběhem latinského a řeckého vlivu spolu s domácí staroslověnskou tradicí. Tato rozmanitost české a moravské prostředí výrazně obohatila a dala naší zemi do vínku nezaměnitelnou identitu.

V roce 890 uznal východofranský král Arnulf Čechy za součást velkomoravského panství knížete Svatopluka. O pár let později, v roce 895, ale zase čteme o tom, že český kníže Spytihněv složil slib věrnosti právě Arnulfovi. To dobře ukazuje jak proměnlivost tehdejších poměrů, tak i to, že kníže Václav vstoupil do daných souřadnic a silokřivek moci.

Nejstarší dochovanou stavbou na našem území je rotunda svatého Petra na hradišti Budeč. Tady se svatý Václav naučil číst a psát. Tento kostelík knížete Spytihněva, postavený nejspíš krátce po roce 895, je živoucím pomníkem dvojí kulturní orientace raně středověkých Čech. Homolovitý tvar rotundy (bez pozdější románské věže) je čistě východní, byzantský. Její zasvěcení ale dokládá vztah k Římu, kde je hrob svatého Petra, a k západní kultuře, jež k nám proudila hlavně z Řezna, jehož katedrála nese stejné jméno.

Byzanc však ztrácela svoji kulturní i politickou sílu. Po celá staletí se hroutila pod tíhou nepřátelských invazí. Západ naopak po temných staletích začal opět růst zejména díky Franské říši a jejím následnickým státům. A také díky křesťanské kultuře, která do sebe vstřebala latinskou vzdělanost.

Co víme či tušíme o reálném Václavovi

Když někdy v druhém desetiletí 10. století dovedl kníže Vratislav svého syna Václava na Budeč, „aby se naučil číst v latinských knihách“, jak alespoň praví legendy, ujal se mladého prince vzdělaný kněz jménem Učen, vyškolený v bavorském Řezně. Václava legendy představují jako výjimečnou postavu už právě díky jeho vzdělání. Panovníci tehdy obvykle neuměli číst a psát. Nemůžeme vědět, jak to bylo ve skutečnosti s Václavovou gramotností, ale víme, že byla součástí hagiografické zvěsti o jeho slávě, která pak procházela celou Evropou doslova od Východu na Západ.

Těžko si lze představit, že by na tehdejší Budči existovala nějaká institucionalizovaná latinská škola, jež by mohla poskytovat ucelené vzdělání. Zdá se ale, že Václav uměl číst, či alespoň odříkávat latinské a možná i staroslověnské žalmy. Víme ovšem, že se zde poprvé objevuje v našich dějinách představa legendistů, že na počátku ušlechtilého života panovníka má stát dobré vzdělání.

Když usedl po smrti svého otce a mocenském sporu se svojí matkou na knížecí stolec, vyznačoval se překvapivým chováním. Pomáhal kněžím s přípravou liturgických potřeb, pekl mešní chléb, zakládal vinice a osobně lisoval mešní víno. Také vykupoval otroky a bořil šibenice, těšil vdovy a pomáhal sirotkům. Jakkoli cítíme v popisu jeho života i přání legendistů, tak je zároveň jisté, že tu máme i otisk reálné osobnosti. Vršení dobrých skutků odpovídá skladbě hagiografické literatury. Ta by ale těžko zplodila čiré výmysly. Spíše jen zvýrazňuje takové chování, jež má doložit svatost.

Všechny známé legendy o svatém Václavovi byly napsány desítky let po jeho smrti. První staroslověnská legenda asi v polovině desátého století, bavorská Crescente fide (Když rostla víra křesťanská) byla napsána někdy po roce 973, na konci desátého století pak vznikla literárně cenná Kristiánova legenda, jejíž raně středověký původ prokázali Josef Pekař a profesor Jaroslav Ludvíkovský a potvrdil i Dušan Třeštík. V Itálii pak byly napsány Gumpoldova legenda od mantovského biskupa a Vavřincova legenda od mnicha z kláštera Monte Cassino. To ukazuje, že se život svatého Václava, pochopitelně ve své hagiografické verzi, stal mezinárodně populárním. Odpovídal na potřebu vzorového dobrého panovníka, který byl ochráncem slabých a žil zbožným životem. A také zjevně na potřebu aktuálních mučedníků pro víru, kteří svojí smrtí posvěcují společenství křesťanů.

Popis jeho života přesně odpovídal vzorcům, jež se opakují v životech světců tehdejší éry, ale vlastně i celého křesťanství. První staroslověnská legenda v překladu Josefa Vašici (1969) uvádí:

„ Milostí Boží vskutku kníže Václav nejen se dobře naučil knihám, ale i ve víře byl dokonalý. Všem nuzným prokazoval dobrodiní, nahé odíval, lačné krmil, pocestné přijímal podle slov evangelia, vdovám nedával ukřivdit, všechny lidi chudé i bohaté miloval, přisluhoval služebníkům Božím, kostely zlatem zdobil. Ježto věřil celým srdcem v Boha, konal za svého života všechny dobré skutky, jaké jen mohl.“

A o kus dále:

„ … nejenže chudým a ubohým a pocestným a mnohým jiným prokazoval dobrodiní, jakož jsme shora řekli, nýbrž vykupoval i ty, kteří byli prodáni do otroctví.“

Kristiánova legenda uvádí, že lidé, kteří upadli do otroctví, se obraceli ke knížeti po jeho smrti v modlitbách s prosbou o vysvobození. Člověk, který byl koupen pohany a měl být odveden do daleké země, byl po vzývání svatého knížete Václava osvobozen. Václav platil za osvoboditele z věznění a otroctví. To je pro jeho profil patrně důležité a napovídá to, o čem mohl vést spory za svého života.

Legendy nám neukazují v technickém slova smyslu historickou pravdu, ale nastolují optimální vzorce chování. Jelikož byl ale Václav spolehlivě v těchto vzorcích již vychováván a neprotivil se jim, tak v nich smíme tušit ozvěnu chování reálné osobnosti.

Václav měl prostě dobré inklinace a zároveň rozhled, který mu umožnil být souputníkem východofranského krále Jindřicha Ptáčníka, který měl mocenskou základnu v Sasku, a také církevních institucí v Řezně. Tím se za svého života kvalifikoval pro nové postavení, které dosud český kníže neměl: byl aktivním hráčem v trojúhelníku politických a náboženských vztahů mezi Řeznem, saskou Meziboří (Merseburg) a Prahou.

Král Jindřich se o Václavovo členství ve své politické straně ucházel nejprve silou, když přitáhl k Praze s vojskem. Místo boje však došlo na diplomacii a nakonec i k přátelskému poměru, byť jistě nerovnému. Důkazem tohoto tehdejšího spojenectví je pražská katedrála svatého Víta.

Václav založil svůj hlavní chrám jako symbol česko-saského spojenectví, protože král Jindřich věnoval Václavovi nesmírný dar: část paže svatého Víta, patrona Saska. Naše katedrála je tedy pomníkem přátelství s východofranským králem a saským velmožem, který dosáhl východofranského královského důstojenství. Václav uznával moc východofranského krále stejně jako jeho předchůdce Spytihněv v roce 895. Mocenské těžiště se jen mezitím přesunulo z Bavorska do Saska.

Nešlo však o vazalství vůči Němcům a Německu. Němci tehdy ještě nebyli jednotným národem a nebyl tu ani jednotný německý stát. Mocenský útvar východofranské říše představoval část latinského univerza, které podle myšlení vzdělanců mělo reprezentovat evropský Západ. Václav byl jakožto křesťanský panovník článkem v mohutné stavbě univerzální říše, která byla vlastně jakousi rozsáhlou federací.

Výtka, že se Václav poddal Němcům a zavedl tak tradici naší podřízenosti, je naprosto nesmyslná a neodpovídá historické skutečnosti. Nic takového jako dnešní Německo tehdy neexistovalo, a Václav mu tedy nemohl sloužit.Přispěl naopak ke zrovnoprávnění Čechů s ostatními kmeny, vévodstvími a vznikajícími národy v rámci celého tohoto latinského světa. Emancipace Čechů, jejich kulturní i politické zrovnoprávnění a postupné odstraňování divošských praktik, mezi něž patřil i obchod s otroky, to je konkrétní a praktický přínos křesťanství v Čechách, o jehož rozvoj se Václav zasloužil.

Lež o Václavově kolaboraci se hodila do krámu jak nacistům, tak komunistům, aby mohli znevážit křesťansky uvědomělého panovníka, který emancipoval tehdejší Čechy a otevřel své knížectví západnímu světu. Je smutné, když dnešní nacionalisté tuto lež opakují. Poškozují tím vlastní národ a falšují dějiny.

Lovci otroků: neznámá kapitola naší historie

Zastavme se u jednoho motivu, kterého si dějepisci dosud nevšímali tolik, jak by si pro svůj ekonomický význam zasloužil. Jedná se o obchod s otroky. Je totiž zřejmé, že právě na něm do značné míry stála ekonomika tehdejších Čech. Zmínka o tom, že Václav otroky osvobozoval, by mohla ukazovat na možné vysvětlení společenských konfliktů jeho éry.

Když se po vpádu Maďarů na Moravu přeneslo těžiště politické moci do chráněnější oblasti centrálních Čech, došlo k posílení hospodářského významu Prahy. Je zjevné, že přemyslovská knížecí družina neměla jedinou rezidenci, nýbrž putovala mezi Levým Hradcem, Budčí, Prahou a Tetínem a věnovala se svému letitému způsobu života: postupnému vyjídání jednotlivých hradišť a okolních vesnic.

O poměrech v 10. století si můžeme udělat dobrou představu ze zpráv židovského obchodníka z Andalusie Ibráhíma ibn Jákúba. Ibn Jákúb píše:

„ Město Frága je vystavěno z kamene a vápna a je největším městem co do obchodu. Přichází sem z města Kráková Rusové a Slované se zbožím. A z krajin Turků muslimové, židé a Turci rovněž se zbožím a obchodními mincemi. Ti vyváží od nich otroky, cín a různé kožešiny.“

Nejobvyklejším obchodním artiklem zde tedy byli otroci, kožešiny a cín. Otroky přitom na pražský trh mohl těžko dodávat někdo jiný než vládnoucí elita anebo ti příchozí z východních krajin, které sem tato elita vpustila a nechala je obchodovat. Z pražského tržiště si otroky obchodníci kupovali pro své arabské i řecké zákazníky. Pojem Slovan se tak do mnoha jazyků dostal jako označení otroka. V angličtině – „slave“, podobnost výrazů „Slovan“ a „otrok“ najdeme v němčině, italštině, řečtině, švédštině i třeba v maltštině. Je to doklad toho, co říká historik Petr Charvát (v kapitole Čechy v krvavé lázni výboru Předěly staletí): vůbec nejúspěšnějším českým zbožím byl výtěžek z druhého odvětví knížecí podnikatelské aktivity (vedle kožešin, medu, vosku a cínu) – byli jím otroci. Dnes se o tomto faktu poněkud cudně mlčí.

Křesťanství svým učením lásky k bližnímu a zakazováním otroctví komplikovalo dodavatelům otroků jejich byznys. Pokrytecká část nových a stále jen povrchních křesťanů si ovšem vyložila toto učení pro sebe výhodným způsobem tak, že nekřesťané nejsou kompletní lidské bytosti, a proto je přípustné z nich nadělat otroky. Slovanské pohanské kraje byly proto ideálním lovištěm otroků a na tomto lovu jistě bohatli i členové tehdejší české nobility.

Také Dušan Třeštík přesvědčivě doložil v knize Počátky Přemyslovců, že první historičtí Přemyslovci se věnovali obchodu s otroky. Ovládali totiž území na výhodné hranici civilizovaného a necivilizovaného světa. V předpokoji světa civilizace a kultury a zároveň na výpadovce do bohatého „loveckého areálu“. Zde se počíná sláva našeho hlavního města Prahy. Prošly tudy tisíce slovanských otroků prodaných svými již pokřtěnými bratry Slovany na jih i na západ a často až do maurského Španělska. I ve španělštině je patrná zvuková shoda mezi slovy „esclavo“ (otrok) a „eslavo“ (Slovan).

Vidíme zde zvláštní napětí mezi nastupujícím křesťanstvím a soudobým životním stylem vládnoucí kasty. Jistě, je to jen hypotéza. Ale do očí bijící napětí mezi upřímně křesťanským knížetem a polopohanským okolím by mohlo vysvětlovat, na co asi Václav se svojí vírou narážel. My samozřejmě nevíme jistě, zda i on sám nebyl do této „ekonomiky“ nějak zapojen z titulu svého postavení, ale je zřejmé, že se neprojevoval tak, aby tuto ekonomiku posiloval a rozmnožoval. Obchod s otroky se naopak podle Petra Charváta prudce rozhýbal za panování Václavova bratra Boleslava. Jeho rozšiřování panství na východ totiž přivedlo na pražský trh mocný proud otroků.

Jestliže jsme ale předtím opakovaně naráželi na Václavův milosrdný poměr k otrokům, tak zde mohl vznikat rozpor mezi učením, k němuž se hlásil, a každodenní praxí, jež tvořila část ekonomického života země. Jestliže Václav přebíral ze západního kulturního okruhu záporný vztah k zotročování křesťanů a zároveň rozšiřoval jejich počet, tak patrně někomu kazil i obchod. Napětí mezi zaváděnými ideály křesťanského života a divošským životním stylem i dobýváním bohatství je zde totiž zcela markantní.

Napětí na hranici mezi civilizací a divočinou, které je zdrojem pokleslých obchodních aktivit, má svoji pozoruhodnou moderní analogii. Jsou to prostituce, obchod s bílým masem, lacinými šunty a hazard na hranicích bývalých socialistických zemí se západními státy. Tuto pokleslou ekonomiku s sebou přináší disproporce v civilizační úrovni a v zákonných normách. Důsledkem jsou kriminalita a ostré konflikty prodejců s těmi, kdo jim obchod kazí.

Legenda o dobrém panovníkovi, který zemřel pro svoji víru, dává smysl tehdy, když si uvědomíme propastný rozdíl mezi požadavky křesťanské víry a faktickým barbarstvím tehdejších Čech. Můžeme se plést v jednotlivých detailech Václavova života. Ale nemůžeme se plést při vyslovení obecné pravdy, že křesťanská víra představovala civilizační pokrok a tento pokrok se nemohl prosazovat lehce. Musel narážet na zcela konkrétní návyky a zájmy. Z tohoto hlediska zde můžeme tušit mučedníka za civilizační vzestup.

Zatímco předválečná historiografie upřednostňovala u Václava právě tento silný motiv civilizačního vzestupu a konflikt s barbarstvím, nejeden moderní historik raději přijde s hypotézou, že Václavova vražda byla spíše dílem náhody a nedorozumění, aby se tím vylepšil obraz siláckého Boleslava (Třeštík). Jako by jim vadila myšlenka, že křesťanství vedlo k pokroku, a z toho plynoucí sounáležitost se Západem nevidí jasně pozitivně. Není přitom jasné, proč jinak v příčinách Václavovy smrti upřednostnit nahodilost před markantním a doloženým dobovým napětím. Nejde tu o spor o historickou pravdu, nýbrž o současnou potřebu nacionalistických či marxistických historiků, aby vyprávění dějin vyznívalo protinábožensky či protievropsky.

Mocenský puč a mučednická smrt

Josef Pekař příhodně napsal ve svém svatováclavském eseji (O smyslu českých dějin), že svatý Václav obdaroval svůj národ nejen tím, jak žil a vládl. Obdaroval ho i svojí smrtí a zejména svým posmrtným životem. Jakožto všeobecně uznávaný světec vtiskl vládnoucímu českému rodu a později české koruně posvátnou dimenzi, která sloužila jako legitimace státní moci. Václav je dědicem české země, je zde mystickým věčným panovníkem. Svůj trůn si v myslích celých generací udržel díky své mučednické smrti.

Snad to bylo v roce 935, dříve se uváděl rok 929. V pondělí 28. září ráno před jitřní mší byl kníže Václav na akropoli boleslavského hradiště zavražděn. Do dvorce nad Labem byl pozván zákeřně svým bratrem Boleslavem, strávil s ním večer, seděl vedle něj během hostiny. Brzy ráno však mezi bratry vypukl spor a Boleslav napadl Václava s mečem v ruce. Václav se běžel skrýt do kostela svatých Kosmy a Damiána, u zavřených dveří jej však napadli Boleslavovi družiníci Hněvsa, Česta a Tiro. Dveře byly zjevně zamčeny schválně, vražda tedy byla plánovaná. Tak to popisují legendy.

Uvedené datum bylo předmětem sporů, ale na roku 935 se shoduje řada historiků včetně Dušana Třeštíka. O to méně se ale shodují na důvodech. Již jsme zde uvedli, že Třeštík spekuloval, že k vraždě došlo omylem. To ovšem odporuje logice následujícího vývoje, stejně jako všem pramenům.

Je prostě zřejmé, že motivem Boleslavovy bratrovraždy byla touha po moci, možná v ní hrály roli zájmy celé skupiny na něj napojených bojovníků. Václav nemohl svými aktivitami vzbuzovat jen úctu, proti jeho moci se pod Boleslavovým vedením sjednotilo více sil. Ze svatováclavských legend se dovídáme, že mu nepřátelé vyčítali kněžské způsoby. Bylo by zjednodušující hovořit přímo o protežování církve, neboť v této době ještě na českém území nemohla mít tak velkou moc. Nicméně Václav se snažil o hmotné zabezpečení kněží a nemohl to činit jinak než prostřednictvím daní. Vyslovili jsme zde hypotézu, že pod vlivem křesťanství mohl někomu kazit i obchod s otroky. A když vybíral stříbro a krávy pro tribut, který někteří jeho předkové platili jen liknavě, jistě si tím také u části velmožů nepolepšil. Díky svým evropským vztahům na druhou stranu přiváděl do země nové vzdělané kněze a s nimi i nejrůznější novoty. Důvody, proč mohl být zabit, jsou očividné a snaha bratra zmocnit se vlády v tom jistě nehrála roli poslední. Konzervativní prostředí stále ještě polopohanských Čech mohlo ale změnu vlády částečně přivítat.

Značná část obyvatelstva české kotliny ještě dlouho po příchodu křesťanství věřila na duchy sídlící v každém kmeni a na víly u pramenů a tůní. Duchové bydleli na křižovatkách cest a pod každým prahem. Celý svět byl pro staré Slovany plný tajemných nadpozemských bytostí, zlých i dobrých, a kdo s nimi vstupoval v kontakt, byl podle nových křesťanských měřítek modloslužebníkem. I to vzbuzovalo rozsáhlé konflikty.

Státní převrat, který uspořádal Boleslav, byl neobyčejně krutý a vyznačoval se masovými vraždami. Kousek od tajemného kostela svatého Petra na Budči byl při průzkumu objeven hromadný hrob, v němž jsou doslova naházeny ostatky zhruba padesáti, možná šedesáti bojovníků, jimž byly usekány hlavy i údy. Stáří ostatků odpovídá první polovině desátého století a lze se domnívat, že na Budči, která byla těsně spojena s Václavovým mládím, proběhla brutální hromadná poprava jeho přívrženců.

Hypotéza „zakladatelské bratrovraždy“

Zatímco Josef Pekař pokládal politiku knížete Václava a svatováclavský kult za zdroj české emancipace se západními národy, tak Dušan Třeštík razil tezi, že schopnější Boleslav musel zabít svého slabošského bratra Václava, aby mohl založit životaschopný český stát. Motiv „zakladatelské bratrovraždy“ má pro Třeštíka až mystický a národně konstituční smysl, jako legenda o Romulovi a Removi, kteří stáli u založení Říma, nebo biblické vyprávění o Kainovi a Ábelovi. Tato hypotéza je silně atraktivní pro militantní nacionalisty, kteří v otevření Čech světu vidí hned riziko podléhání a suverenitu spatřují v uzavření se do sebe. Je to také atraktivní vysvětlení pro odpůrce katolíků, kritiky Evropské unie a obhájce vyhnání Němců. Tyto rysy měl (jak jsem se kdysi v Lidových novinách přesvědčil) právě i Dušan Třeštík, jeden z nejpopulárnějších dějepravců naší rané historie. S historickou realitou nemá přitom tato teze společného nejspíš vůbec nic. Podporuje ale vzorce chování, jež vedou Čechy na periferii dějin. Třeštík v knize Počátky Přemyslovců doslova píše:

„ Český stát se zrodil onoho chladného podzimního rána, brzy po šesté hodině v pondělí 28. září 935, kdy se oba bratři potkali. Byla to předem připravená vražda, jak tvrdí legendy, nebo spíše náhoda a nedorozumění, jak by vyplývalo z kontextu celé příhody? To se asi nikdy nedozvíme, výsledek byl ale jednoznačný. Boleslavovi se podařilo velmi rychle uskutečnit vše, co bylo třeba: sjednotit Čechy, podřídit je jednotné státní správě, vybudovat velkou armádu a zahájit s ní dokonce i rozsáhlé výboje. Vyneslo mu to také čtrnáctiletou válku s tím, co se mezitím stalo říší. Boleslav se nakonec podřídil, český stát však byl natolik silný, že již nebylo možné, aby byl do říše skutečně začleněn. Avšak: o vlásek a pravdu by býval měl Václav. Jen bychom dnes nejspíš nebyli.“

Dušan Třeštík napsal tato slova v roce 1997, kdy zároveň publikoval celou řadu ostře protiněmeckých článků v Lidových novinách. Je zarážející, jak nacionalismus dokáže vzdálit myšlení seriózního vědce racionalitě. Historik Vratislav Vaníček k této tezi poznamenal, že „dalece přesahuje odborné bariéry“ a že apel na ohrožení národní existence je „tak trochu polnicí husitské revoluce“.

První absurditou je tvrzení, že onoho chladného rána „vznikl český stát“. Jednak samotné slovo „stát“ zná čeština až od 18. století a české vévodství existovalo již před Václavem, ačkoli ještě v roce 897 se mluví v říšských análech o knížatech z Čech, nikoli o jednom knížeti. Pak se už ale informace o rovnocenném vystupování více knížat na scéně nevyskytují a Václav byl navenek jediným reprezentantem Čech. O jiném totiž nevíme.

Boleslava velebí Třeštík za to, že prosadil centrální státní správu. Píše, že jednotné Čechy povstaly z Boleslavovy krvavé lázně. Jednak je strašné, když někdo oslavuje „státotvorné masakry“, při nichž násilník nešetřil ani děti.Zároveň ale vůbec není jasné, zda výsledkem Boleslavovy akce byla skutečně jednotná správa. Jakkoli se Boleslav krvavě vypořádal s Václavovými přívrženci, část Čech i nadále patřila ke slavníkovskému dominiu a byl zde mocný rod Vršovců. Je možné se domnívat, že za Boleslavovou akcí nebylo žádné koncepční budovatelské úsilí s „budovatelskými masakry“, nýbrž že šlo prostě jen o potlačení potenciálních odpůrců, kteří by nesnesli, že na knížecí trůn usedl bratrovrah. Proč za tím hledat něco víc, když o tom žádné prameny nemáme, to je u seriózního historika přinejmenším podivné.

Nakonec je tu otázka tributu, který je Václavovi předhazován jako projev kolaborace, a Boleslav je oslavován za to, že ho odmítl platit, dokud si na něj nový panovník východofranské říše Ota I. Veliký, obnovitel institutu císařství, po letech nedošlápl. Ani za tímto postojem totiž nemusela být nějaká zvláštní státní koncepce, jak předpokládá Třeštík, ale prostě pouze to, že po smrti Jindřicha Ptáčníka vzniklo na krátký čas mocenské vakuum, během něhož se proti Otovi postavil vévoda bavorský, lotrinský a celá řada šlechticů.

Je jasné, že Boleslav, řečený Ukrutný, byl silný vévoda se silnou armádou. Jenže Třeštíkova představa, že je to on, kdo založil svými silami „nezávislý stát“, zatímco Václav by jej ze slabosti zavlekl do říše, neodpovídá tomu, co o tehdejších poměrech historická věda bezpečně ví. Nevíme toho ani o Václavovi, ani o Boleslavovi dost na to, abychom jim mohli podsouvat dalekosáhlé státní koncepce. Je pouze jasné, že Václav byl po své smrti osobou mezinárodně oceňovanou, zatímco Boleslav byl zřejmě tvrdošíjný válečník.

Z toho ještě vůbec neplyne, že kdyby Václavova vláda trvala déle, naše národní či státní existence by se rozplynula v jakési vznikající německé říši. Obě tendence, jak vědomá příslušnost k říši, tak i odpor vůči některým jejím panovníkům, procházejí celou středověkou českou historií. A přitom zde vidíme jeden velice podstatný aspekt: v dobách odporu nešlo o vzdor vůči cizí státní moci. Takové hledisko je v kontextu 10. až 15. století nesmyslné. Šlo o vzdor výlučně proti konkrétním držitelům moci, jak tomu bylo u všech ostatních říšských knížat a panovníků v této obrovské federaci bez jasné centrální vlády. A připomeňme si, že ve Svaté říši římské nežili pouze jacísi Němci, kteří nám dnes splývají v jedno, nýbrž Bavoři, Sasové, Švábové a další entity, z nichž mnohem později německý národ vznikl. A nadto také Holanďané, Francouzi, Dánové, Italové, Češi i další Slované.

Údajná zakladatelská vražda je pro Třeštíka (viz kapitolu o raném středověku z Dějin českých zemí) důsledkem nezbytného rozhodnutí, zda se mají Čechy spolu s Bavorskem „začlenit do vznikající nadnárodní říše, nebo jít cestou úplné či omezené samostatnosti“. Z toho následně plyne, že Boleslav vsadil na samostatnost českého státu, a proto je oproti slabošskému Václavovi pozitivním hrdinou. Je smutné, že tak triviální pohled je schopen renomovaný historik předestřít a vytvářet jím jakési aerodynamické dějiny, které lehce a bez odporu procházejí naším národním ovzduším. Jako by čeští předáci v 10. století mohli pohlédnout na tehdejší Evropu z perspektivy 19. a 20. století a mohli uvažovat o státní svrchovanosti. Měla by přijít nová generace odvážných historiků, kteří upozorní na zjevný anachronismus takových interpretací. Boleslavova tendence k vyšší nezávislosti, a to spíše osobní než státní, je sice zjevná, ale nemá automaticky pozitivní konotaci. Barbarštější nezávislost není přeci automaticky lepší než civilizovanější sounáležitost a s charakteristickými znaky panovnické moci jako předstupně státnosti souvisí jen volně. I přesto pronikl motiv „zakladatelské bratrovraždy“ do povědomí špičkových intelektuálů a běžně se připomíná jeho podobnost s pověstí o založení Říma Romulem a Remem (viz kupříkladu debatu Karla Hvížďaly s Jiřím Přibáněm v knize Hledání dějin). Mám za to, že je to přitažené za vlasy, historicita a mytologičnost obou příběhů mají zcela rozdílnou váhu. O Václavově vraždě totiž nepochybujeme, o Remově nevíme nic. Smysl je přitom jasný: upřednostnit agresivního knížete bojovníka před mírným knížetem diplomatem a zbavit toho prvního morální zátěže. Zbavit ho viny.

Klíčový problém naší přítomnosti tkví v tom, že si mnozí čeští vykladači historie upravují minulost tak, aby podporovala nacionalistické a antiliberální vzorce chování. Třeštíkova „zakladatelská vražda“ a „budovatelské masakry“ jsou pro vyznavače pevné ruky atraktivní, podobně jako je pro ně atraktivní vlastenecké a sociálně radikální pojetí husitství. Jedná se však o nepravdivé kulisy a vylhané převleky, do nichž oblékáme naše dějiny, abychom posílili odpor vůči světu, který se s námi přitom o nic nepře.

Kromě toho je třeba zaznamenat, že někteří historici vykreslují násilí ve středověku oproti násilí v současnosti jako morálně přijatelnější a v podstatě legitimní. Proti tomu stojí hledisko, že povědomí o nepřijatelnosti vraždy znali lidé už z Desatera, a právě proto celá svatováclavská legendistika a celokřesťanská úcta k zavražděnému českému panovníkovi nepochybuje, kdo je v tomto příběhu zavrženíhodným pachatelem a kdo nevinnou obětí. Také dodejme, že to není příliš ušlechtilé, když se někdo vztahuje k vrahovi jako zakladateli státní myšlenky a k vraždě jako zakladatelskému státnímu činu. Přitom výklad, že Boleslav založil stát, je zřetelně přemrštěný. Dejme tomu, že posílil knížecí přemyslovskou moc a tím i některé aspekty státnosti. Projevem státnosti však není jen síla armády, ale také uznání. Je zřejmé, že uznání svatováclavského panství souvisí s Václavem a mělo ve shodě s mentalitou středověku právě díky němu posvátný charakter, který tvořil podstatu české panovnické myšlenky.

Dobré zprávy o Češích pro celou tehdejší Evropu

Zpráva o tomto puči se nesla v prostoru i v čase. Zaznamenali ji jak slovanští kněží v legendě psané staroslověnským jazykem, tak i bavorští vzdělanci v latině a brzy po nich legendisté na území Itálie. Zvěst o dobrém křesťanském panovníkovi, který byl brutálně zabit vlastním bratrem, se roznesla po celém křesťanském světě a zjednala vážnost českému knížectví.

Vyplývalo z ní hned několik dobrých zpráv:

1. Rodina křesťanských kmenů byla rozmnožena o Čechy.

2. České knížectví má přátelské vztahy s nejmocnějším panovníkem latinského světa.

3. V tomto knížectví žijí lidé, kteří čtou knihy a šíří dále víru i vzdělání.

4. Dynastie Přemyslovců je posvěcena mučedníkem, který žil svatým životem.

5. Zem, která dala církvi tak vznešeného světce, je posvěcena jeho krví, spočinula na ní Boží milost.

Toto je začátek slávy Čech. Je to kredit, který byl tolikrát promrhán, ale vždy znovu narostl. Přeložme si to všechno do dnešního jazyka: když tato země pěstuje a šíří univerzální pozitivní principy, které jsou spojeny se západní kulturou, tak roste a prosperuje. Když tyto principy zrazuje, tak upadá.

Svatý Václav je zakladatelem i symbolem této myšlenky.

„Svatý Václave, vévodo české země…“

Hlavním emocionálním vyzněním chorálu Svatý Václave je naděje. Naděje v dobrou vládu, naděje v naši konečnou záchranu a spásu. Politickým obsahem chorálu je vědomí výsostné instituce národa, který je mystickým organismem živých, mrtvých a ještě nenarozených.

Svým duchovním významem chorál upevňuje vztah mezi světem nadpřirozeným a přirozeným, což dává smysl lidské i národní existenci. Tímto smyslem je ucelený příběh našeho individuálního i národního života a naše cesta přes utrpení a překážky k cíli.

Nejniternějším obsahem chorálu je však láska k dobrému knížeti. Skrze knížete pak pociťujeme lásku ke své zemi, která je součástí rodiny křesťanských národů. A to je v kostce Václavův odkaz.

Cesta za Janem Husem

Co vlastně učil, za co byl souzen a proč ho zneužili nacionalisté a komunisté

A

A

Mistr Jan Hus je pro Čechy důležitou, ale přitom skoro neznámou postavou. Jeho zmanipulovaný obraz měl v době komunismu v Češích vyvolávat odpor ke katolické církvi, vůči Němcům a vůbec k celé západní Evropě či obecně Západu. Jeho smrt sloužila a částečně ještě slouží jako argument o prohnilosti a reakčním založení římské církve. Byl líčen jako sociální reformátor a předchůdce socialismu. Jeho svátek má stále neblahou příchuť oslavy našeho vzdoru vůči nepřátelské cizině. Vedle Bílé hory slouží Husův mýtus našim pseudovlastencům jako jakási absurdní oslava českého ponížení, z níž má pramenit naše vzdoroexistence. Tomuto výkladu je třeba se postavit. Hus je součástí křesťanských a evropských dějin, nikoli jejich popřením.

Upálení mistra Jana Husa v Kostnici roku 1415 je tragédií a nemělo a nemuselo k němu dojít. Tato neblahá událost má ale svůj dobový kontext a odpor k Husovu učení měl ze strany církevní a intelektuální elity tehdejší Evropy své pádné důvody. Při nepředpojatém zkoumání této historie zjistíme, že před sebou nemáme (řečeno dnešním jazykem) „justiční vraždu“ a její bezmocnou oběť, jak by se to hodilo do arzenálu přívrženců protievropské optiky.

I. Proč se vypravit za skutečným Husem

Výklad Husova fenoménu silně podléhá úhlům pohledu. Měl jsem to zvláštní štěstí dívat se od dětství na Jana Husa optikou katolické kulturní tradice. Nejednalo se o bigotní náboženský pohled. Husovo kacířství pro mě vždy představovalo středověkou kategorii, která do našeho světa naštěstí nepatří. Tato kulturní tradice rodiny přispěla u mě k nechuti vůči oficiálním režimním mýtům, jichž byl Hus nedobrovolnou součástí. Umožnila mi oddělit Husa od husitství a také středověkého Husa od Husa z období národního obrození. Natož od Husa oslavovaného v době vlády KSČ.

Čím více jsem toho o Husovi četl a čím déle jsem o něm přemýšlel, tím více se mi jeho postava začala přibližovat, stávala se mi pochopitelnější, lidštější a jaksi sympatičtější. Ale to mi nyní nebrání vyslovit teze, které sice mohou stále působit provokativně, jsou však podle mě namístě.

Při hledání reálného Husa je třeba číst jeho dílo a zkoumat jeho postoje, jak je zaznamenaly dobové prameny z různých úhlů pohledu. Opatrnosti je zapotřebí všude tam, kde se setkáme s adorací Husa prosycenou prvoplánovou kritikou jeho odpůrců a soudců. Naopak na adoraci jeho soudců a ostré výpady proti Husovi již prakticky nenarazíme. Katolická církev ústy papeže Jana Pavla II. vyslovila v roce 1999 politování nad Husovým upálením a tomuto gestu předcházela desetiletí práce západních katolických teologů, kteří v částečném sblížení s evangelickými teology vedou o Husovi plodný dialog. Legendární polský papež dokonce označil Jana Husa za reformátora církve, byť se pak v písemné verzi objevilo, že Hus „usiloval o reformu církve“. I to má ale svoji váhu.

Pro české prostředí je naopak důležité se oprostit od husovského mýtu, který z něj činí jediného nositele pravdy, aniž by bylo jasné, o čem má ona pravda vypovídat. To je ve zkratce národní kýč, v němž vymyšlený Hus zakrývá Husa skutečného. Zmanipulovaný obraz Jana Husa slouží nacionalistické a protizápadní propagandě, která hraje na strunu temných stránek české duše.

Proti husovskému mýtu můžeme postavit několik provokativních otázek, které nabourávají propagandistické stereotypy:

1. Mohl kostnický koncil Jana Husa omilostnit a neodsoudit?

Propaganda to dříve viděla jasně, jednalo se o jasnou křivdu. Domnívám se, že nikoli. Jedna věc je odsouzení Husových tezí (a tedy v podstatě i jeho činnosti), které nemohl koncil akceptovat, když se pustil do jejich zkoumání. Zjevně chtěl totiž demonstrovat, že má ve věcech víry pravomoc. Něco jiného je ale Husovo upálení. Lze vést spory o tom, zda si Zikmund mohl dovolit, aby upálení Husa jakožto odsouzeného kacíře zabránil. Jisté nicméně je, že důsledky Husova upálení byly strašné, a to i pro Zikmunda.

2. Hraje kostnický koncil v evropských dějinách negativní a zpátečnickou roli?

Nemyslím si to. Kostnický koncil byl shromážděním evropské elity, která se snažila navracet církev, a tím i celou evropskou společnost, do situace právního pořádku. Husova kauza byla oproti hlavní náplni koncilního jednání vedlejší. Tou bylo ukončení papežského schizmatu, tedy trojvládí tří papežů.

3. Je Husova „pravda“ nosnou myšlenkou pro tuto dobu? Má konkrétní vztah k našemu veřejnému či individuálnímu životu?

Myslím, že jen částečně a poněkud vzdáleně. Pro věřící křesťany má nepochybně svůj silný, byť diskutabilní obsah. Pro drtivou většinu společnosti je ale Husova „pravda“ neuchopitelná a často nesrozumitelná. Jedná se o vyhraněně náboženské a dobově podmíněné učení. Konkrétní části Husova učení, které mají platnost, se ale týkají vztahu mezi kritickým myšlením a tzv. autoritou. V tomto bodě je jeho učení živé i dnes.

Ohledně Husa existuje asi jen jedna, ale zato zásadní společenská shoda. Týká se mravní dimenze Husova postoje, který je na první pohled pozitivně přijímán a idealizován. Není pochyb, že Jan Hus šel kvůli svému učení takříkajíc přímo proti zdi a neuhnul. Měl za to, že „pravda zvítězí“ i za cenu, že ho to bude stát pozemský život. Tato dnešní společenská shoda má jen jeden malý problém: ve skrytu a mlčky takové chování zároveň většina dnešní české společnosti považuje za velmi nepraktickou věc. Za protektorátu, v padesátých letech a nakonec v době normalizace se totiž postupně v českém národě v praxi upevnil spíše opačný postoj. „Přece se nenecháme upálit.“ „Přece si nebudeme pálit prsty.“ „Co tě nepálí, nehas.“

A tak když slavíme Jana Husa, pojďme na něm zcela vážně oceňovat to, čeho se nám aktuálně opět nedostává: odvahy ke kritickému myšlení a věrnosti sobě samému.

Zároveň bych se chtěl polemicky utkat s tím, co v interpretacích Jana Husa tvoří značný rozkladný potenciál, jehož vinou byl tento středověký náboženský reformátor opakovaně používán jako prapor xenofobního nacionalismu a jeho učení a smrt se staly jedním z argumentů proti české kulturní vazbě na univerzalistickou křesťanskou Evropu.

II. Setkání s Husem v dnešní Kostnici

Postava Husa mě postupem let stále více fascinovala, a tak jsem se rozhodl, že se podívám, kudy šel vlastně na smrt. Těsně před začátkem jubilejního Husova roku jsem navštívil německou Kostnici a zavítal na místa, jež jsou s českým reformátorem spojována.

Prohlédl jsem si masivní koncilní dům na břehu Bodamského jezera, v němž je dnes nevzhledná restaurace s interiérem z osmdesátých let minulého století.

Kousíček od gotické městské brány směrem na jih v ulici Hussenstrasse číslo 64 najdeme takzvaný „Husův dům“ s výstavkou o Janu Husovi. Ten tu ale nikdy nebydlel. Na tento dům totiž někdo v 16. století připevnil tabulku s posměšnou básničkou o českém kacíři, která zde vydržela až do začátku 20. století. A tak se mělo za to, že to asi bylo místo Husova pobytu. Po vzniku Československa pak dům zakoupilo sdružení českých bank a československá vláda zde kupodivu od roku 1965 provozovala Husovo centrum, tedy i v době, kdy se Kostnice nacházela daleko za železnou oponou.

Husovým skutečným prvním a posledním svobodným bydlištěm v Kostnici byl, jak uvádí František Šmahel v knize Jan Hus z roku 2013, dům jisté paní Fidy, vdovy po Hansi Pfisterovi, a to ve stejné ulici, ale s číslem 22, tedy blíže k centru města. Hus tu bydlel od 3. do 28. listopadu 1414. Tento den ho odtud proti vůli českých rytířů a zjevně v rozporu s glejtem krále Zikmunda odvedla skupina prelátů a zbrojnošů.

Dále je tu dominikánský klášter na ostrově hned při pobřeží jezera, kde Hus trávil první měsíce vazby. Dnes je tu luxusní hotel a jeho ředitel se vytahuje, že v Husově někdejší cele je romantické svatební apartmá. Nedaleko Kostnice najdeme malý hrádek, dnes spíše vilu na pobřeží v obci Gottlieben, kam Husa zavřeli po zmatcích kolem útěku falešného papeže Jana XXIII.

Husova cesta na smrt vedla z místní katedrály, kde byl potupně odsvěcen, několikrát proklet a vyloučen z církve, aby byl s formální prosbou koncilních otců o zachování jeho života předán světskému rameni. A světské rameno reprezentované králem Zikmundem, rýnským falckrabětem Ludvíkem a kostnickým purkrabím ho odvedlo za doprovodu zbrojnošů ulicemi na západ ven z města, aby ho za branou na mrchovišti koní upálili.

Hus zde umíral za neuvěřitelných bolestí během drastické scény, kterou provázel nesnesitelný zápach, neboť hranice byla postavena na místě, kde krátce předtím kdosi špatně zahrabal zdechlou oslici.

Dnes je tu pěkný park a na místě Husovy smrti pamětní kámen. Jeho ostatky tady byly hned po popravě naloženy na káru a vhozeny do nedalekého Rýna, který tu vytéká z většího jezera, aby pak putoval přes menší jezero a fascinující rýnské vodopády dál, směrem k Francii.

Husovo srdce bylo ještě zvlášť spáleno na ohništi i s jeho šaty, aby po něm jeho českým přátelům nezbylo vůbec nic. Žádný zbyteček kostí a žádná relikvie, která by se dala uctívat.

Četba z úryvků zprávy českého mladíka Petra z Mladoňovic, písaře Husova ochránce rytíře Jana z Chlumu, a pak procházka po místech, kudy putoval mistr Jan Hus na smrt, přimějí i člověka s kritickým vztahem k husitství a s otazníky nad Husovým učením, aby se s ním v jeho utrpení sblížil.

Než se pustíme do rozboru Husova učení odsouzeného koncilem, přečtěme si závěrečný úryvek z Petrovy zprávy o Husově smrti. Svědčí o tom, že o Husově vnitřní opravdovosti nejsou na místě pochybnosti.

„ Když pak se modlil, jak již připomenuto, spadla mu s hlavy ona potupná koruna pomalovaná třemi ďábly; pohleděv na ni, pousmál se. A někteří z žoldnéřů kolem pravili: ‚Ať mu ji dají znovu na hlavu, aby byl upálen spolu s ďábly, svými pány, kterým sloužil.‘ Povstávaje na rozkaz katův z místa, kde se modlil, zvolal hlasitě a zřetelně, takže i jeho přátelé dobře ho mohli slyšeti: ‚Pane Ježíši Kriste, tuto strašlivou, potupnou a krutou smrt pro tvé evangelium a pro kázání slova tvého chci poslušně a pokorně podstoupiti.‘ Nato byl veden kolem okolostojících; napomínal je a žádal, aby nevěřili, že se jakýmkoli způsobem držel článků přičítaných mu křivými svědky, že je kázal neb jim učil. Pak byl svlečen ze svého oděvu a přivázán ke sloupu provazy tak, že byl k tomu sloupu uvázán rukama nazad, a když byl obrácen tváří k východu, řekli někteří z okolostojících: ‚Ať nestojí obrácen tváří k východu, protože je kacíř; obraťte jej k západu.‘ Tak se i stalo. Když pak ho přivazovali za krk jakýmsi začerněným řetězem, podíval se naň a s úsměvem pravil katům: ‚Pán Ježíš Kristus, vykupitel můj a spasitel, tvrdším a těžším řetězem byl spoután; já bídný nestydím se nésti tenhle, pro jeho jméno jsa svázán.‘ Onen sloup byl pak jako tlustý kůl, skoro na půl kroku široký; na jednom konci jej zaostřili a zatloukli do země na oné louce. Pod nohy Mistru podložili dvě svázané otepi dříví. Přivázán ke sloupu, měl ještě na nohou střevíce a jedno pouto. A takové otepi dříví, proložené slámou, kladli mu i kolem těla, jak stál, až k bradě; bylo toho dřeva na dva vozy neb káry.

N ež však hranice byla podpálena, přišel k němu říšský maršálek Hoppe z Pappenheimu a s ním syn nebožtíka Klema a domlouvali mu prý, aby si ještě zachoval život a aby odpřisáhl a odvolal někdejší svoje kázání a učení. On však pohlížeje k nebi hlasitě odpověděl: ‚Bůh je mi svědkem, že co se mi křivě připisuje a z čeho mne křiví svědkové obvinili, tomu jsem nikdy neučil ani toho nekázal, nýbrž mou přední snahou při kázání i při všech mých činech i spisech bylo, abych jen mohl odvrátit lidi od hříchů. A v té pravdě evangelia, kterou jsem psal, učil i kázal podle výroků a výkladů svatých doktorů, dnes s radostí chci zemříti.‘ A uslyševše to, ihned onen maršálek spolu se synem Klemovým zatleskali rukama a odešli.

N ato katové pod ním zapálili; a Mistr hned hlasitě jal se zpívati nejdříve ‚Kriste, synu Boha živého, smiluj se nad námi‘, potom ‚Kriste, synu Boha živého, smiluj se nade mnou‘, a dále ‚Jenž jsi se narodil z Marie Panny‘. A když tak potřetí začal zpívati, v tom vítr vmetl mu plamen do tváře; i modle se v duchu pohyboval rty a hlavou, a tak duši v Pánu vydechl. Co umlkl, bylo viděti, že se hýbe, dříve než vydechl duši, asi tak dlouho, jak by bylo lze rychle odříkati dvakrát neb nejvýš třikrát Otče náš.

K dyž pak dříví oněch otepí a provazy shořely a zbytky těla ještě stály visíce za krk v onom řetěze, hned katové strhli to ohořelé tělo i se sloupem k zemi a spalovali je přiloživše na oheň ze třetího vozu dříví; a chodíce dokola, kyji rozbíjeli kosti, aby tím rychleji shořely na popel. A našedše hlavu, kyjem ji rozbili na kusy a znovu vhodili do ohně. A když našli jeho srdce mezi vnitřnostmi, nabodli je na konec zašpičatěného kyje jako na rožeň, a zvláště je opékajíce a spalujíce propichovali je oštěpy, a konečně všecko obrátili v popel. A šat vhodili katové do ohně i se střevíci z rozkazu onoho Klema a maršálka, kteří řekli: ‚Aby snad Čechové to neměli za svaté ostatky; a my ti to dobře zaplatíme.‘ Což i učinili. A tak i všechen popel ze shořelých dřev naložili na káru a hodili do proudu Rýna, jenž tam blízko teče.“

Těžko se ubránit dojmu, že se zde stala na Husovi strašná křivda. Začátek 15. století již nebyl tak zcela obdobím temného středověku. Ostatně: nic takového jako „temný středověk“ nikdy neexistovalo, opravdovou temnotou bylo spíše 20. století. V části společenských elit se již tehdy probouzelo novodobé humanistické povědomí a koncilním otcům nemohlo být milé, že nechávají upálit univerzitního mistra. Přesto se to stalo. Nedá se to omluvit, v kontextu doby a také Husova předchozího působení je to však možné částečně vysvětlit.

Návštěva Kostnice a přemýšlení nad samotným závěrem života Jana Husa mi definitivně změnily pohled. Jakkoli nesouhlasím s tím, že Husovo učení je tou správnou „pravdou“, tak musím ocenit, že to, co říkal a dělal, myslel vážně.

III. Jan Hus a česká kulturní izolace

Husovo rozhodnutí jít raději na smrt, než by cokoli odvolal, ukazuje, jak tu již zaznělo, na jeho čestný postoj. Tato vnitřní opravdovost ale není totéž, co správnost či přiměřenost hlásaných názorů. Z hlediska koncilu šlo v procesu s Husem zejména o pravověrnost.

O Husových postojích jsem různé pochybnosti měl již od dětství, kdy mi moje matka četla před spaním české dějiny v podání jezuity Blažeje Ráčka. V prostředí komunistického vymývání mozků, kde byl „soudruh Hus“ líčen v podstatě jako předpotopní komunista, bylo takové čtení nesmírně zajímavé a vzbuzovalo ve mně nechuť vůči ideologickému nátlaku, který na člověka útočil ze všech stran, především ve škole a v televizi.

A tak jsem se dovídal už ve dvanácti letech, že Jan Hus nebyl asketický vyzáblý kazatel, nýbrž spíše zavalitý duchovní pastýř, který sám o sobě napsal, že musí jezdit za svými ovečkami na oslovi, neboť je tlustý. Jeho ikonická vyzáblá tvář, jež na Šalounově pomníku na Staroměstském náměstí v Praze evokuje charismatického náboženského vůdce, se mi od dětství jevila jako účelový podvod, protože skutečný Hus byl zřejmě bezvousý a měl prý kulatý obličej, čemuž odpovídá jedno z jeho nejstarších vyobrazení z kroniky kostnického měšťana Ulricha Richenthala, jenž zaznamenával události koncilu.

To však byla jen ilustrace režimní i vlastenecké manipulace, protože Husův příběh vyznívá hlavně jako tragédie, která způsobila rozvrat a kulturní úpadek těžce zkoušeného Českého království během husitských bouří. Teprve později mi došlo, že Hus a radikální husitství jsou dva odlišné fenomény. Jan Hus by se upřímně zděsil, kdyby viděl Jana Žižku a táborské husity, jak mučí, upalují a topí kněze, mnichy a nakonec i laické měšťany či vesničany. Jak ničí kláštery, kostely, sochy, obrazy a knihy. Také je třeba odlišit umírněné husitství a utrakvistickou církev, která naopak Husovo učení v mnohém reprodukovala věrně a byla přitom mnohem více „katolická“, než si pak mnozí nacionalisté v 19. století mysleli a dodnes myslí.

Když jsem jezdil do Benešova na prázdniny, ukazovali jsme si tam truchlivé zříceniny tamního gotického chrámu. Tyto zříceniny viděl již v patnáctém století humanistický učenec Eneáš Silvio Piccolomini, pozdější papež Pius II., který napsal pro tehdejší Evropu zdrcující zprávu o husitském řádění ve své Historii české.

Čechy za posledních Přemyslovců a zejména za Karla IV. byly slavným královstvím, které dosáhlo prudkého mocenského i kulturního rozmachu. Francesco Petrarca si v listu svému příteli Guido Settemu, pozdějšímu janovskému arcibiskupovi, stěžuje, že se musel císaře Karla „vydat hledat až na samý konec Barbárie“ (Jiří Špička: Petrarca: homo politicus). Tedy až na východní okraj německého světa, až do Čech. Tím ale právě tento filosof a básník říká, že nebylo zbytí. Praha totiž byla rezidencí římského císaře. A tak Ital Petrarca musel dojít chtě nechtě až sem, do země románských a gotických chrámů a klášterů a do města plného věží. Přitom Eneáš Piccolomini o osmdesát let později spatřil v Čechách zříceniny a trosky jejich někdejší velikosti.

Kdyby Jan Hus přijal v Kostnici notně zmírněnou a v zásadě neškodnou verzi svého odvolání, zjevně by nedošlo k tak dramatickému výbuchu husitského vzdoru a naše země by dnes vypadala jinak. Měla by chrámů a klášterů asi tolik jako Itálie. Ke každému kulturnímu pokladu se přitom váže společenský život, tradice a bohatství. V tomto smyslu nás Husovo lpění na jeho „pravdě“ stálo skutečně mnoho. To není výčitka Husovi, že se trošičku neohnul, ale prosté konstatování faktu, že výbuch husitských bouří nastolil dlouhodobou kulturní izolaci českých zemí, která se pak už stala opakovaným prokletím této jinak pozoruhodné a duchovně bohaté země. České království se totiž po husitských válkách již nikdy plně nevzpamatovalo a postupně se propadalo až na úroveň provincie s omezeným kulturním výkonem a se stále nižšími politickými právy.

Toto je pohled, díky němuž jsme za komunismu čelili vehementně vnucované státní ideologii, jež vyzdvihovala jak Husa, tak zejména radikální husitství. Tato ideologie měla své kořeny v národním obrození, ale plně se prosadila až v době komunismu. Proto je smutné, když s takovou setrvačností přetrvává a dostává znovu politickou dimenzi.

Jak jsem řekl, naše rodina rozhodně nepatřila k bigotním katolíkům. Četli jsme Josefa Pekaře, který na Husovi mnoho oceňoval, respektovali T. G. Masaryka, který chápal Husovu reformaci (ne tolik husitskou revoluci) jako prazáklad morálního i politického českého programu. Neučil jsem se, že by Hus byl vinen, ale měl jsem zásadní pochybnosti o tom, že by jeho vzdor dosáhl v dané době něčeho pozitivního. Byl jsem si tedy vědom jak ohavnosti jeho upálení, tak zároveň katastrofálních důsledků následných husitských bouří (v podstatě občanské války), jejichž duchovním dědictvím v době obrozenectví 19. století a také lidově-demokratické ideologie počátků socialismu byl odklon od hodnot západního světa, pohrdání katolicismem a příklon ke slovanskému Východu. Heslo prvorepublikové levicové inteligence „pryč od Vídně, pryč od Říma“ platilo pouze za jistý předstupeň hesla poválečné éry: „Se Sovětským svazem na věčné časy“.

Jan Hus v době reálného socialismu vstoupil proti své vůli do komunistické strany a já ho za to neměl moc rád, jakkoli jsem věděl, že v tomhle byl skutečně nevinně. Nemohl jsem mu ale zapomenout, že se jeho odkaz stal ideovou zbraní proti české katolické tradici, která byla ještě za první republiky nesmírně silná a pozitivní pro kulturní povědomí národa, protože obsahovala hluboké a těsné pojítko se západní Evropou, a tudíž i se Západem jakožto civilizací. Jan Hus představoval naopak proti své vůli dlouho program, který spočíval v přetrhávání našich vazeb k Evropě a symbolizoval odpor a vzdor. Státní svátek při výročí jeho smrti je vlastně pro mnoho Čechů stále ještě oslavou naší izolace od světa, absurdní připomínka zhanobení dobrého českého jména v nepřátelské cizině.

A to je podstata české tragédie až do dnešních dnů. Protože zdroje veškerého našeho bohatství, veškerá možnost našeho pozitivního uplatnění i reálné mezinárodní ocenění českých výkonů bylo vždy spojené s naší západní duchovní orientací.

IV. Jakou měl Hus „pravdu“

Soudný člověk ví, že není jednoduché říci, v čem měl Hus vlastně pravdu.Podívejme se na dva příklady. Měl třeba pravdu ve své klíčové tezi, že hříšný kněz nevysluhuje řádně mši svatou a nemá moc udělovat svátosti? Jakou měl pravdu ve svém učení o eucharistii? Zůstává v proměněné hostii nadále podstata chleba spolu s božským Kristovým tělem?

Když Hus říká „pravdu každému přejte“, má tím ve shodě s dobovými významy na mysli „přejte každému evangelium“, nikoli to, že si každý může říkat, co chce, a to třeba i pod praporem s heslem „pravda vítězí“.

Tyto „pravdy“ středověké společnosti se nekryjí s potřebami moderní propagandy, a tak se o nich mlčí. Přitom právě v nich se skrývá skutečný Jan Hus zasazený do dobových problémů a konfliktů.

Hus na straně krále

Cesta Jana Husa ke kostnické hranici vedla přes dramatické okamžiky pražského společenského života, v nichž byl Hus činným aktérem. Kdyby nebyl charismatickým vůdcem, kdyby Praha nebyla kvůli jeho názorům tak často na nohou a kdyby neměl množství sympatizantů i mezi šlechtou, nejevil by se koncilním otcům tak nebezpečný. Hus upoutával pozornost výbušnou expresivitou a při svých kázáních se nechával unést k vyjádřením, jež silně rozdělovala posluchače.

Jan Hus začal se svým opravným vystupováním v návaznosti na předchozí velké pražské duchovní osobnosti: Konráda Waldhausera, Milíče z Kroměříže a Matěje z Janova. Všichni úspěšně brojili proti nepořádkům v církvi, stejně jako proti nepořádkům v celé společnosti a německy mluvící Waldhauser navíc ostře kritizoval i samotného Karla IV., který ho ale velmi rafinovaně uklidnil. To je to, v čem následně nevynikal jeho syn Václav IV., který neměl k církvi takový vztah jako jeho otec, ani dar psychologické taktičnosti, díky níž by zvládal projevy různých bizarních osobností. Zdá se, že Karel IV. by neklidnou a přitom pozoruhodnou osobnost Jana Husa zvládl a zvládl by i jeho kritiky, alkoholik Václav se s tím však popasovat nemohl. Je těžké být synem velkého otce. A na tento rodinný lucemburský problém doplatil vlastně i Jan Hus.

Král Václav VI. měl za sebou ostrý souboj se silnou osobností pražského arcibiskupa Jana z Jenštejna, kterému nechal zavraždit jeho vikáře Jana z Nepomuku. Jan byl nejprve králův kumpán, jenž studoval v Praze, Bologni, Padově, v Montpellieru i v Paříži, věnoval se literatuře a hudbě. Jako arcibiskup se však přestal účastnit králových lovů a pitek a po těžké nemoci se stal navíc asketickým mystikem. Tehdy se rozpoutala dlouholetá válka mezi králem a církví. Něco, co by Václavův otec Karel IV. nikdy nepřipustil. Jeho syn Václav přitom nešel proti církvi kvůli její hříšnosti, nýbrž naopak kvůli tomu, že byla hříšná málo. Jeho arcibiskup se oddal naplno asketické víře a nápravě církve, což Václav nesnesl. Krále štvala církevní elita kvůli své ambici mít duchovní, morální, a tím i mocenský primát, ale nikoli kvůli své zkaženosti. To byla už tehdy očividná záminka.

Jan Hus se začal projevovat v prvních letech 15. století jako pomocník Jenštejnova nástupce pražského arcibiskupa Zbyňka Zajíce z Hazmburka. Pracoval pro něj jednak jako šiřitel ideálu vysoké kněžské morálky, ale také jako obhájce zdravého rozumu při vyšetřování různých lidových pověr a takzvaných zázraků.

Když začal Hus prosazovat chudobu duchovního stavu, dostal se nejen do rozporu s bohatými preláty, nýbrž se stal postupně i nástrojem politiky krále Václava, jemuž nebylo cizí občas zabavit církevní majetek. Hus tak přešel ze strany svého nadřízeného arcibiskupa na stranu světského panovníka a sloužil celkem zdatně jeho zájmům. Jan Hus se na nějaký čas stal prominentním exponentem světské vlády proti zájmům druhé moci v zemi, kterou byla církevní hierarchie. Je třeba ale zdůraznit, že když ho nestálý král Václav hodil přes palubu, Hus kvůli němu své postoje nezměnil.

Nacionalistům imponuje, že Hus vystupoval na straně státní moci a že také přispěl k vydání Kutnohorského dekretu, jímž král Václav změnil poměr sil na pražské univerzitě, kde měl do té doby český univerzitní národ jen jeden ze čtyř hlasů proti národu saskému, bavorskému a polskému, zatímco po něm měl tři proti jednomu hlasu všech ostatních národů. Málo se už mluví o tom, že důsledkem tohoto dekretu bylo drastické snížení úrovně pražské univerzity a odchod mnoha skvělých učitelů a několika stovek studentů na univerzity jiné, včetně nové univerzity v Lipsku. Kutnohorský dekret sloužil Václavovi k jeho politickým zájmům na evropské scéně, o češství v něm moc nešlo. Ještě méně se mluví o tom, že pojem univerzitního národa neměl nic společného s etnickými národy. K tomu „českému“ tak patřili profesoři a studenti z Čech, Moravy, Uher a Sedmihradska bez ohledu na jazyk, například k „polskému“ národu též Slezané, ať už hovořili německy, polsky, nebo česky.

Zneužité učení o chudé církvi

Jan Hus vystupoval proti takové církevní autoritě, jež si podle něj nezasluhovala být autoritou. Převzal přitom z oxfordského myslitele Jana Viklefa ideu neviditelné a pravé Kristovy církve, jež měla být společenstvím duší předurčených ke spáse. Ta se mohla, ale zároveň nemusela nutně krýt s vedoucími institucemi viditelné církve v tomto světě. Podle Husa záleželo na tom, zda církevní autority žijí zbožně a svoji úlohu vykonávají v duchu Písma. Otevřel v návaznosti na Viklefa cestu k tomu, aby činnost duchovních, a to včetně udělování svátostí, mohla být zpochybněna v konfrontaci s jejich životem. To s sebou ale nese problém, kdo má právo to soudit.

Dále Hus spolu s Viklefem zpochybňoval majetkové záležitosti církve.Oběma připadalo, že se mnozí preláti příliš zabývají hmotnými statky a méně svými duchovními úkoly. Jenže toto téma má také ohromný potenciál zneužitelnosti. Odtud vznikl falsifikací Husova postoje argument komunistické propagandy proti církevnímu majetku, jako by se jednalo o jeden majetek v držení jednoho subjektu.

Jde o věcný nesmysl. Vždy, a to jak ve středověku, tak i v současnosti, existovaly a existují stovky a tisíce menších či větších církevních subjektů, které cosi vlastnily a vlastní. Jedná se o fary, kláštery, kapituly, církevní školy, církevní nemocnice, různé spolky. Husův požadavek, aby duchovním nešlo o nabývání majetku, je zcela v pořádku a reagoval tím na tehdy rozšířené svatokupectví, tedy podnikání se svátostmi. Ale zneužití této teze pro paušální útok na jakýkoli majetek libovolné církevní instituce, ať už byl nabyt zcela řádným, anebo sice morálně závadným, leč právně legitimním způsobem, je projevem potlačování majetkových práv, jež je typické pro marxistické diktatury, stejně jako dříve pro svévolné panovníky. Hus byl zneužit již tenkrát a je zneužíván i dnes.

Král, státní moc či prostě abstraktní lid si totiž na základě takové teze rádi osobují právo odebrat církevním institucím jejich majetek a drze říkat představitelům těchto institucí, že je tím navracejí k původním ideálům chudoby.

Majetková práva jsou základem právního řádu, stejně jako jsou i základem ekonomicky fungující společnosti. Středověké kláštery byly velmi často zdrojem společenského bohatství, motorem ekonomiky, tvrzemi vzdělanosti a kultury. Takovou společensky zcela pozitivní roli měly i další církevní instituce. Mimochodem je celkem pikantní, že jednou z nejzaopatřenějších církevních institucí Husovy doby byla v Praze právě Betlémská kaple a tomu odpovídal i vysoký plat jejího kazatele. A proč ne! Vždyť šlo o prostor opečovávaný českým univerzitním národem, tedy univerzitní korporací, jež byla součástí církve.

Populární a populistická teze o chudé církvi je typickým příkladem toho, jak lze s Husovou „pravdou“ nebezpečně manipulovat. Každá instituce, stejně jako každý jednotlivec mají nezpochybnitelné právo na svůj majetek. Od práva na majetek se odvíjí ekonomická i duchovní svoboda.

Když Jan Hus kázal o chudé církvi, mínil tím duchovní opravdovost duchovenstva. Hus sám byl dobrým, duchovně hlubokým a čestným knězem a toužil po tom, aby se tak chovali všichni kněží. Jestliže z některých jeho výroků vyplývá, že světská moc má právo zasahovat do majetkových věcí církve, aby byla napravována její morálka, není to právě šťastná a následováníhodná myšlenka. Především tím ale Hus ani trochu nemyslel ospravedlnění systematického okrádání církevních institucí.

Jak zkažená byla církev?

Dnes se má obecně za to, že církevní moc byla a priori špatná a zkažená. Jde o takové ustálené klišé, které nemá jasnou oporu v historických faktech. Vedle zkaženosti tu existovala i zbožnost.

Dvojpólnost rozdělení moci na světskou a církevní navíc vedla k produktivnímu soutěžení a vytvářela postupně atmosféru relativní duchovní svobody, kterou jiné civilizace – kupříkladu civilizace byzantská, potažmo ruská neboli pravoslavná (východokřesťanská) – vůbec nepoznaly.

Celý západní svět je svým historickým vývojem a nakonec i záměrným uspořádáním postavený na systému dělby moci. Někdejší církevní moc byla přitom první relativně efektivní kontrolní brzdou moci světské a naopak světská moc dokázala často bránit výstřelkům moci církevní. To je pozitivní výsledek středověkého boje o investituru, že totiž mezi soupeřením různých mocenských pólů vznikala možnost vzájemné kontroly, napomínání, tlaku na nápravu, a navíc vznikal i prostor pro svobodu, což se nejprve projevilo v italských městských republikách, kde pak mohla vzniknout renesance neboli zárodek moderní doby. Vedle řádné i hříšné církevní moci tu byla také řádná i zkažená moc světská.

Naproti tomu byzantská a posléze moskevská moc postavená na kumulaci světské a náboženské moci dovedla opakovaně svoji civilizaci ke krizi, tragédii a k naprostému barbarství. O zkaženosti státní či církevní moci nebylo možné mluvit, protože splývaly v jedno. V dělbě moci, soutěžení a vzájemné kontrole tkví od středověku příčina civilizačního náskoku západní kultury.

Arcibiskupové Jan z Jenštejna i Zbyněk Zajíc z Hazmburka se v maximální míře snažili o potlačování veškeré kněžské nedisciplinovanosti. Organizovali dokonce síť agentů, slídících po nehodných kněžích, kteří měli souložnice a prodávali svátosti. V pražské arcidiecézi také fungoval tzv. corrector cleri, což byl úřad, jehož držitel byl v podstatě církevním trestním soudcem, který trestal nedisciplinované duchovenstvo. Bohatých prelátů byla naprostá menšina a také nelze říci, že automaticky každý bohatý prelát či ekonomicky úspěšný klášter představovali nějaké společenské zlo. To je absurdní optika komunistické historiografie. Naopak každé bohatší biskupství či opatství představovalo ekonomický i kulturní motor tehdejší společnosti. Není proto žádnou Husovou morální legitimací, když stál na straně prchlivého krále proti svému církevnímu představenému. Lze to dokonce označit za projev neloajality. Králova moc nebyla svojí povahou o nic lepší. Tehdy, v době řádného úsilí arcibiskupa Zbyňka o morální vzestup církevních institucí, lze říci, že spíše naopak.

Nebyla tu prostě jedna bohatá a hřešící církev. Byla tu rozmanitá a složitá struktura, v níž byl každý článek jiný, a tím skutečným sociálním problémem byl tehdy takzvaný kněžský proletariát, duchovní osoby bez far, bez obročí a bez majetku. Někteří bohatí preláti si kupříkladu najímali chudé kněze, takzvané střídníky, kteří za ně vykonávali bohoslužebné úkony. To přinášelo neklid.

Mezi chudým duchovenstvem se šířilo silné pnutí vůči církevní vrchnosti, jež byla často v podezření ze simonie a nepotismu. Ale přisuzovat jedné či druhé straně póly dobra a zla je zcela nemístné. Brojení proti zlu spíše patřilo k normám tehdejšího veřejného vystupování kazatelů. Hus tím nebyl zvláštní. Zvláštní byl aktuální politický kontext a pak Husova výrazná slovní expresivita, kterou značně přeháněl na kazatelně a kterou pak korigoval a mírnil ve svých textech.

Vystoupení Jana Husa proti církevním nepořádkům bylo nepochybně oprávněné v kontextu smutné reality papežského schizmatu, které v prvních letech 15. století dokonce dospělo až v trojpapežství. Tato situace nastolovala zásadní otázky po legitimitě církevní autority. Ještě palčivější ale byly otázky náboženské. Lze kupříkladu dojít ke spáse skrze falešného papeže? A který je ten pravý?

Jednotlivá mocenská centra rozpolcené církve usilovně bojovala o moc, a tudíž také o peníze. Každá papežská kurie trpěla nedostatkem peněz, neboť nevybírala prostředky na celém území Evropy, nýbrž jen ve své obedienci. Proto si papežské aparáty vymýšlely nové nástroje, jak peníze získat, aby si mohly konkurovat a bojovat o své prvenství.

Vedle prelátů dobrých měla prostě církev i preláty špatné. Vedle schopných i neschopné. Zkrátka tak, jak je ustrojeno samo lidstvo. Hlavní Husův soupeř Jan XXIII. patřil zjevně k prelátům zkaženým. Koncil ho sesadil a od té doby je jasně považován za falešného papeže.

Smyslem těchto řádků není zpochybnit snahu Jana Husa o nápravu církve. Jen je třeba zasadit jeho činnost do kontextu celé řady reformátorů, a právě v tomto kontextu ho posuzovat. Je tu totiž fascinující plejáda světců, kazatelů i prelátů, kteří se před Husem i po Husovi snažili o nápravu církve, a byli tudíž také reformátory. Svatý František z Assisi, svatý Dominik, svatá Kateřina Sienská, svatý Bonaventura a stovky dalších usilovali o nápravu církve a dostávali se také do těžkých konfliktů. Někteří z nich by možná za odlišných podmínek a historických souvislostí také mohli skončit na hranici. Je však zřejmé, že k Husovu konci přispěla jeho povaha temperamentního vůdce hnutí, a tím i jistá nižší přizpůsobivost, kterou dnes spíše oceňujeme, ale v tehdejších podmínkách měla fatální důsledky. Z jeho textů je tento povahový rys zcela zřetelný. Jeho následovníci navíc přikládali jeho vystoupení eschatologický význam v souvislosti s očekávaným a blížícím se Posledním soudem, kde bude o všem rozhodnuto. Jak se s vědomím této zodpovědnosti mohl vzdát svého učení? Více autorů se přiklání k tomuto vysvětlení Husovy odvahy přijmout fyzickou smrt. Nicméně jiní církevní reformátoři kladli větší důraz na osobní reformaci místo reformace společenské, která má nutně politické a právní důsledky. Podle mého názoru se v konceptu františkánské osobní reformace mnohem autentičtěji zrcadlí poselství evangelia.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Češi mezi pravdou a lží: Příběhy z české historie očima novináře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.