TESS GERRITSENOVÁ

TEMNÝ STÍN NOCI

KALIBR

Přeložila Lucie Johnová

THE SHAPE OF NIGHT

Copyright © 2019 by Tess Gerritsen

Translation © Lucie Johnová, 2020

ISBN 978-80-242-6985-6

Pro Claru

Prolog

I dnes se mi ještě někdy zdává o Brodieho vyhlídce, ta noční můra je pokaždé stejná. Stojím na štěrkové příjezdové cestě a dům se tyčí za mnou jako loď duchů volně plující mlhou. Cáry mlžného závoje se mi plazivě omotávají kolem nohou, pokrývají mi pokožku mrazivou jinovatkou. Od moře ke mně doléhá hučení příboje, jak se vlny tříští o útesy, a racci nad hlavou vřískají varování, abych se držela co nejdál. Vím, že za domovními dveřmi číhá smrt, přesto nedokážu odejít, protože dům mě volá. A možná už mě bude volat navždy, lákat mě jako Siréna svou písní, abych znovu vyšla po schodech na verandu, kde se vrzavě komíhá prázdná houpačka.

Otvírám domovní dveře.

Uvnitř je všechno špatně, úplně špatně. Už to není ten nádherný dům, v němž jsem kdysi bydlela a který jsem tak milovala. Masivní ozdobně vyřezávané zábradlí se dusí pod záplavou popínavých rostlin, které se kolem něj ovíjejí jako zelení hadi. Podlahu pokrývá koberec suchého listí, které sem nalétalo rozbitými okny. Slyším líné kap, kap, jak ze stropu vytrvale stéká dešťová voda, a když vzhlédnu, vidím, že se na kostře lustru houpe jediný osamocený křišťálový přívěsek. Po stěnách, kdysi smetanově bílých a ozdobených elegantními stropními lištami, se teď jako chapadla táhnou plesnivé šmouhy. Dávno předtím, než tady stála Brodieho vyhlídka, než sem muži, kteří dům stavěli, natahali dřevo a kameny a zatloukli do země kůly, býval tenhle kopec pokrytý mechem a stromy. Teď si les bere své území zpátky. Brodieho vyhlídka je na ústupu a ve vzduchu visí pach rozkladu.

Někde nad sebou slyším bzučet mouchy, a když se vydám po schodišti nahoru, zní ten zlověstný zvuk čím dál hlasitěji. Kdysi bytelné schody, po nichž jsem stoupala každý večer, se pod mou váhou prohýbají a vržou. Zábradlí, tehdy ohlazené do saténového lesku, se teď ježí trny a úponky popínavek. Dojdu na odpočívadlo v patře a vtom se objeví první moucha, hlučně krouží kolem a prudce mi nalétává na hlavu. Když se vydám chodbou k velké ložnici, přidá se k ní druhá a pak ještě další. I přes zavřené dveře slyším, jak mouchy v místnosti za nimi nenasytně bzučí, protože je tam něco přivábilo na hostinu.

Jakmile dveře otevřu, bzukot se promění v řev. Útočí na mě celé mračno much, tak husté, až se dusím. Mávám rukama a snažím se je odhánět, ale ony mi v rojích zaplavují vlasy, oči, ústa. Teprve nyní mi dochází, co je sem do ložnice přilákalo. Co je přilákalo do tohoto domu.

To já. Pochutnávají si na mně.

Kapitola 1

Tehdy na začátku srpna, v den, kdy jsem odbočila na silničku North Point Way a pokračovala k Brodieho vyhlídce poprvé, mě žádné podobné předtuchy netrápily. Viděla jsem jen, že silnice potřebuje opravit a že vozovku zvlňují boule prorůstajících kořenů stromů. Správkyně nemovitosti mi po telefonu vysvětlila, že je dům přes sto padesát let starý a v tuhle chvíli se stále renovuje. Během prvních pár týdnů se tedy budu muset smířit s tím, že se ve věži ještě budou ohánět kladivy dva tesaři, ale právě proto se dům s tak působivým výhledem na moře dá pronajmout vyloženě „za hubičku“.

„Předchozí nájemkyně musela před pár týdny odjet z města, ačkoli jí smlouva měla vypršet až za několik měsíců. Takže jste mi zavolala v pravý čas,“ vysvětlila mi realitní agentka. „Majitel nechce, aby byl dům celé léto prázdný, a tak se snaží najít někoho, kdo by se tam o všechno dobře staral. Rád by ho pronajal další ženě. Ženy jsou podle něj daleko zodpovědnější.“

A onou šťastnou novou nájemkyní jsem se shodou okolností stala já.

Na zadním sedadle zuřivě mňouká můj kocour Hannibal a dožaduje se, abych ho pustila z přepravky, kam jsem ho zavřela před šesti hodinami, když jsme vyjížděli z Bostonu. Ohlédnu se na něj a vidím, jak mě přes mřížku probodává pohledem, mohutná mainská mývalí kočka s naštvanýma zelenýma očima. „Už tam budeme,“ slíbím mu, ačkoli začínám být nervózní, jestli jsem někde špatně neodbočila. Kořeny a mráz nadělaly ve vozovce praskliny a stromy jako by nás obklopovaly čím dál těsněji. Moje stařičké subaru, obtížené zavazadly a kuchyňským náčiním, při nadskakování v tom zužujícím se tunelu borovic a smrků dře podvozkem o asfalt. Není tu nikde místo, kde bych to mohla otočit, nemám tedy jinou možnost než jet dál, ať už tahle silnice vede kamkoli. Hannibal znovu zamňouká, tentokrát naléhavěji, jako by mě chtěl varovat: Okamžitě zastav, než bude příliš pozdě.

Mezi převislými větvemi zahlédnu kousek šedavé oblohy, pak les náhle ustoupí a místo stromů se objeví široký žulový svah kropenatý skvrnkami lišejníku. Vybledlá cedule mi potvrdí, že jsem se skutečně ocitla na příjezdové cestě k Brodieho vyhlídce, vede mě však dál do mlhy tak husté, že dům ještě nevidím. Pokračuju po nezpevněné cestě, pneumatiky kolem sebe prskají a plivou štěrk. Skrz cáry mlhy občas zahlédnu chomáče křoví rozježeného větrem a slyším, jak mi nad hlavou krouží racci a naříkavě vřískají jako armáda duchů.

A náhle je tu i dům, Brodieho vyhlídka se tyčí přímo přede mnou.

Vypnu motor a chvíli jen tak sedím a dívám se na ni.

Není divu, že ji z úpatí kopce nebylo vidět. Šedivá prokládaná prkna, kterými je pobitá, dokonale splývají s mlhou, jen stěží rozeznávám věžičku, která ční nahoru a ztrácí se mezi nízkými mraky. Tohle musí být nějaký omyl. Řekli mi sice, že je ten dům velký, ovšem takovéhle honosné sídlo na kopci jsem přece jenom nečekala.

Vystoupím z auta a prohlížím si překrývaná prkna vybledlá působením počasí do stříbřité šedi. Houpačka na verandě se s vrzáním pohupuje, jako by ji postrkovala neviditelná ruka. V domě je bezpochyby průvan a má předpotopní vytápěcí systém, v duchu vidím vlhké pokoje a vzduch prosycený pachem plísně. Ne, takhle jsem si své letní útočiště nepředstavovala. Doufala jsem, že najdu nějaké poklidné místo, kde bych mohla psát. Kde bych se mohla skrýt. A dát se zase dohromady.

Tenhle dům však působí spíš jako nepřátelské území, okna na mě odmítavě civí jako nevraživé oči. Rackové teď křičí hlasitěji, jako by mě pobízeli, ať uteču, dokud to ještě jde. Ucouvnu a už už se chystám vrátit do auta, když uslyším, jak štěrk na příjezdové cestě křupe pod pneumatikami dalšího vozu. Za mým subaru zabrzdí stříbrný lexus a z něj vystoupí neznámá světlovláska, zamává mi a zamíří ke mně. Je zhruba stejně stará jako já, upravená a atraktivní, a z celé její bytosti vyzařuje svěží sebejistota – od elegantního saka značky Brooks Brothers až po úsměv, který jako by hlásal do světa: Jsem vaše nejlepší kamarádka.

„Vy jste Ava, viďte,“ podá mi ruku. „Promiňte, že jsem se trochu opozdila. Doufám, že tu nečekáte moc dlouho. Jsem Donna Brancová, mám tenhle dům na starost.“

Potřeseme si rukama a já mezitím vymýšlím nějakou výmluvu, jak z naší dohody vycouvat. Tenhle dům je pro mě příliš velký. Až moc na samotě. Působí zlověstně.

„Nádhera, viďte?“ rozplývá se Donna a máchne rukou k žulové pustině. „Škoda, že zrovna teď kvůli počasí nic nevidíte, ale jen co se mlha zvedne, ten výhled na oceán vám vyrazí dech.“

„Je mi líto, ale tenhle dům není zrovna to, co…“

To už je ale Donna na schodech k domovním dveřím a v ruce se jí houpou klíče. „Máte štěstí, že jste mi zavolala přesně v tu pravou chvíli. Hned potom, co jsme spolu domluvily, se na dům ptali další dva lidé. Teď přes léto je tady v Tucker Cove se všemi těmi turisty, kteří shánějí něco k pronajmutí, hotový blázinec. Vypadá to, že o letní dovolenou v Evropě letos nikdo nestojí. Všichni jako by byli radši někde blíž domovu.“

„To jsem ráda, že o dům projevil zájem i někdo jiný. Protože podle mě by to tu pro mě mohlo být příliš…“

„A můžeme dovnitř! Všude dobře, doma nejlíp!“

Dveře se rozlétnou a odhalí naleštěnou dubovou podlahu a schodiště s bohatě vyřezávaným zábradlím. Veškeré výmluvy, které jsem měla na jazyku, se najednou rozplynou a jakási neúprosná síla mě nutí překročit práh. Ve dveřích zvednu hlavu a zadívám se na křišťálový lustr a složitě zdobený strop. Představovala jsem si, že v domě bude chladno a vlhko, že to tu bude páchnout prachem a plísní, místo toho však cítím čerstvou barvu a leštěnku na dřevo. A moře.

„Opravy už jsou skoro hotové,“ ujišťuje mě Donna. „Ve věži a na vyhlídkové plošině ještě něco dodělávají tesaři, ale budou se vám snažit nepřekážet. A pracují tady jenom v týdnu, takže o víkendech budete mít klid. Majitel byl ochotný tu přes léto snížit nájem, protože si uvědomuje, jak je nepříjemné mít v domě řemeslníky, ale potrvá to už jen pár týdnů. Pak budete mít tenhle nádherný dům celé léto jen sama pro sebe.“ Všimne si, že si ohromeně prohlížím stropní lišty. „Zrestaurovali to moc pěkně, co říkáte? Ned, náš tesař, je opravdový mistr svého řemesla. Zná v tomhle domě každý koutek líp než kdokoli jiný. Pojďte, ukážu vám zbytek domu. Vzhledem k tomu, že tu možná budete zkoušet různé recepty, tipla bych si, že se napřed chcete mrknout na zdejší báječnou kuchyň.“

„Já vám řekla, na čem pracuju? Nevzpomínám si, že bychom se o tom bavily.“

Rozpačitě se zasměje. „Když jsme spolu mluvily po telefonu, říkala jste, že píšete o jídle, a tak mi to nedalo a našla jsem si vás na Googlu. A už jsem si objednala tu vaši knížku o olivových olejích. Doufám, že mi ji podepíšete.“

„Moc ráda.“

„Myslím, že zjistíte, že tenhle dům je na psaní přímo ideální.“ Vede mě do kuchyně, světlé a vzdušné místnosti s černými a bílými dlaždicemi poskládanými do geometrického vzoru. „Je tady plynový sporák se šesti hořáky a mimořádně velká trouba. Nádobí tedy jen základní, pár hrnců a kastrolů, ale říkala jste, že si přivezete vlastní.“

„Ano. Mám dlouhý seznam receptů, které potřebuju vyzkoušet, a bez vlastních nožů a pánví už ani nikam nejezdím.“

„A o čem ta vaše nová kniha bude?“

„O tradiční kuchyni Nové Anglie. Zajímá mě, co se jedlo v rodinách rybářů a námořníků.“

Donna se zasměje. „Nasolené tresky ráno, v poledne i večer.“

„A chci zachytit i to, jak tihle lidé žili. Dlouhé zimy a chladné noci, všechna ta nebezpečí, která rybáři podstupovali jen proto, aby přivezli úlovek. Nebylo snadné žít z darů moře.“

„To tedy rozhodně ne. Ve vedlejší místnosti najdete důkaz.“

„Jak to myslíte?“

„Hned vám to ukážu.“

Přesuneme se do salonku, kde už je v krbu připravené dřevo na podpal a polena, takže stačí jen rozdělat oheň. Nad krbovou římsou visí obraz, olejomalba zachycující loď zmítající se na rozbouřeném moři, jejíž příď se zařezává do pěny zvířené větrem.

„Je to jenom reprodukce,“ vysvětluje mi Donna. „Originál visí dole ve městě v sídle Historické společnosti, kde mají i portrét kapitána Brodieho. Docela malebná postava. Vysoký, vlasy černé jako uhel.“

„Brodie? Tak proto se tenhle dům jmenuje Brodieho vyhlídka.“

„Ano. Jeremiah Brodie přišel k penězům jako kapitán na obchodních lodích plavících se mezi Amerikou a Šanghají. Tenhle dům si postavil v roce 1861.“ Donna pohlédne na loď brázdící vlny a otřese se. „Já osobně dostávám mořskou nemoc už při pohledu na tenhle obraz. Na žádnou loď bych nevkročila, ani kdyby mi za to platili. Jak jste na tom vy?“

„Jako malá jsem jezdila na plachetnici, ale už léta jsem na žádné nebyla.“

„Tohle pobřeží je prý pro plachtění jedno z nejlepších míst na světě, pokud vás to baví. Mě tedy rozhodně ne.“ Přejde k dvojkřídlým dveřím a okázale je otevře. „A tady je pokoj, který mám z celého domu nejradši.“

Projdu dveřmi a okamžitě mě upoutá výhled z okna. Vidím, jak se venku valí mračna mlhy, a skrz jejich závoj sem tam zahlédnu to, co je za nimi: moře.

„Až vyleze sluníčko, ten výhled vám vyrazí dech,“ ujišťuje mě Donna. „Momentálně sice oceán nevidíte, ale jen počkejte zítra. Tou dobou už by se měla mlha zvednout.“

Ráda bych u okna ještě chvíli postála, ale Donna už se vydala dál, aby mě zbytkem domu provedla co nejrychleji. Ocitneme se ve formálně působící jídelně, kde kolem masivního dubového stolu stojí osm židlí. Na stěně visí další obraz lodi, tenhle ovšem maloval někdo podstatně méně nadaný. Na rámu je připevněný štítek se jménem lodi: Mínotaurus.

„To byla jeho loď,“ vysvětlí mi Donna.

„Kapitána Brodieho?“

„Spolu s ní šel ke dnu. Tenhle obraz namaloval jeho první důstojník a Brodiemu ho věnoval rok předtím, než oba zmizeli na moři.“

Prohlížím si Mínotaura a najednou se mi zježí vlasy na zátylku, jako by do místnosti pronikl chladný vítr. Dokonce se otočím, abych se přesvědčila, jestli není otevřené některé okno, všechna jsou však neprodyšně zavřená. Donna zřejmě ten závan chladu cítila také, protože zimomřivě zkříží paže na hrudi.

„Ten obraz není moc dobrý, ale pan Sherbrooke říká, že patří k domu. Vzhledem k tomu, že to maloval první důstojník, budou detaily lodi nejspíš přesně odpovídat.“

„Ale působí to trochu znepokojivě, mít ho tady,“ zamumlám. „Když člověk ví, že na téhle lodi kapitán Brodie zahynul.“

„Přesně tohle říkala i Charlotta.“

„Charlotta?“

„Pronajímala si tenhle dům těsně před vámi. Hrozně ji zajímala jeho historie, mluvila o tom i s majitelem.“ Donna se odvrátí. „Pojďte, ukážu vám ostatní místnosti.“

Následuju ji nahoru po točitém schodišti, ruka mi lehce klouže po naleštěném zábradlí. Je z dubového dřeva, mistrovsky vypracované, a vypadá bytelně a nezničitelně. Tenhle dům byl postaven tak, aby vydržel stát celá staletí a sloužil jako domov budoucím pokolením, přesto je teď prázdný a čeká, že ho bude obývat jen jedna osamělá žena a její kocour.

„Měl kapitán Brodie nějaké děti?“ zeptám se.

„Ne, nikdy se neoženil. Když zahynul na moři, přešel dům na jednoho z jeho synovců a pak ještě několikrát změnil majitele. Teď patří Arthuru Sherbrookeovi.“

„Proč tu pan Sherbrooke nebydlí sám?“

„Žije v Cape Elizabeth, kousek od Portlandu. Před lety to tu zdědil po tetě. Dům byl v dost dezolátním stavu, když ho pan Sherbrooke dostal, takže za rekonstrukci utratil hromadu peněz. Doufá, že se najde někdo, kdo ho toho břemene zbaví a Brodieho vyhlídku si koupí.“ Odmlčí se a pohlédne na mě. „Kdybyste náhodou měla zájem…“

„Takovýhle dům bych si v životě nemohla dovolit.“

„No nic, jenom mě napadlo, že se vám o tom zmíním. Ale máte pravdu, u těchhle historických budov jsou náklady na údržbu skutečně šílené.“

V patře mě Donna nechá nahlédnout do dvou střídmě zařízených pokojů a pak mě vede dál, ke dveřím na konci chodby.

„Tohle,“ řekne mi, „bývala ložnice kapitána Brodieho.“

Vejdu dovnitř a znovu ke mně zavane výrazná vůně moře. Už jsem si jí všimla v přízemí, tentokrát je ale nesmírně silná, mám pocit, jako bych stála přímo u vlnobití příboje a tvář mi smáčela vodní tříšť. Vzápětí však vůně zase zmizí, jako by někdo právě zavřel okno.

„Tenhle výhled těsně po probuzení si zamilujete,“ slibuje mi Donna a ukáže na okno, ze kterého však v tuhle chvíli není vidět nic než mlha. „Teď v létě slunce vychází přímo tamhle nad vodou, takže ho při tom můžete odsud sledovat.“

Při pohledu na holá okna se zamračím. „Nejsou tu závěsy?“

„Víte, soukromí tu nepředstavuje problém, tímhle směrem není nikdo, kdo by vás mohl vidět. Pozemek, který patří k domu, sahá až k linii přílivu.“ Otočí se a kývne hlavou ke krbu. „Zatopit v tomhle umíte, viďte? Víte, že napřed musíte otevřít přívod vzduchu?“

„Babička mívala v New Hampshiru chalupu a já tam za ní jezdívala, takže mám s topením v krbu spoustu zkušeností.“

„Pan Sherbrooke se chce jenom ujistit, že budete opatrná. Tyhle staré domy můžou chytit jedna dvě.“ Donna vytáhne z kapsy svazek klíčů. „To je k prohlídce asi všechno.“

„Říkala jste, že je nějaká místnost nahoře v té věži?“

„To ano, ale tam teď určitě nechcete. Je tam hrozný nepořádek, spousta elektrického nářadí a dřeva. A rozhodně zatím nechoďte na vyhlídkovou plošinu, počkejte, až vymění prkna v podlaze. V tuhle chvíli to tam není bezpečné.“

Ještě pořád jsem si klíče, které mi podává, nevzala. Připomenu si svůj první dojem z domu, jak na mě jeho okna hleděla mrtvým, skelným pohledem. Brodieho vyhlídka zpočátku rozhodně neslibovala, že skýtá pohodlí či útočiště, takže jsem se v první chvíli chtěla otočit a odjet. Jenže teď, když jsem vstoupila dovnitř, když jsem dýchala zdejší vzduch a dotýkala se dřeva, jako by bylo najednou všechno jinak.

Dům mě přijal.

Vezmu si od Donny klíče.

„Pokud budete mít nějaké otázky, v kanceláři bývám od středy do neděle a v případě něčeho urgentního mě zastihnete kdykoli na mobilu,“ dodá ještě Donna, když spolu vycházíme z domu. „Charlotta nechala v kuchyni šikovný seznam místních čísel. Telefon na instalatéra, doktora a na rozvážku pizzy.“

„A kde si můžu vyzvedávat poštu?“

„U odbočky na příjezdovou cestu k domu je schránka. Nebo si můžete ve městě zařídit P.O. Box. Tak to udělala Charlotta.“ Donna se zastaví u mého auta a zrak jí padne na kočičí přepravku na zadním sedadle. „Páni, to je ale kus kočky.“

„Je naučený na kočičí záchod,“ ujistím ji.

„Je to pěkný obr!“

„Já vím. Měla bych mu nasadit dietu.“ Sáhnu na zadní sedadlo pro přepravku a Hannibal na mě mřížkou zasyčí. „Není nadšený, že musel být celou cestu takhle zavřený.“

Donna si sedne na bobek, aby se na Hannibala mohla lépe podívat. „Vidím správně, že má na tlapách nějak moc článků? To bude mainská mývalí, viďte?“

„V celé své dvanáctikilové kráse.“

„Loví rád?“

„Kdykoli se mu naskytne příležitost.“

Donna se na Hannibala usměje. „V tom případě se mu tu bude moc líbit.“

Kapitola 2

Dovleču přepravku do vstupní haly a vypustím Krakena. Hannibal vyleze ze svého vězení, probodne mě znechuceným pohledem a důstojným krokem se vydá ke kuchyni. No jistě, dalo se čekat, že to bude první místnost, do které zamíří; i v tomhle zatím neznámém domě je Hannibalovi naprosto jasné, kde se bude podávat večeře.

Než dovnitř nanosím papírové krabice s knihami, lůžkovinami a nádobím, kufr a dvě tašky potravin, které jsem si na těch prvních pár dnů nakoupila v nedalekém městečku Tucker Cove, musím se do auta vrátit ještě dvanáctkrát. Z bostonského bytu jsem si přivezla všechno, co budu v následujících třech měsících potřebovat k životu. Romány, na které mi doma na policích sedal prach, knihy, které jsem si už dávno hodlala přečíst a které teď konečně otevřu. Vzala jsem si s sebou i lahvičky s vzácnými bylinkami a kořením, protože jsem se bála, že by je v nějaké malé mainské samoobsluze nemuseli mít. Přibalila jsem i plavky a letní šaty, ale taky svetry a péřovou bundu, protože počasí tady v Maine bývá nepředvídatelné. Tak jsem to alespoň slyšela.

Když s vykládáním auta skončím, je už hodně po sedmé a já jsem ze vší té mlhy pořádně prokřehlá. V tuhle chvíli netoužím po ničem jiném než se usadit u praskajícího ohně a dát si něco k pití, a tak vybalím tři láhve vína, které jsem si přivezla z Bostonu. Když otevřu příborník, abych si našla nějakou skleničku, zjistím, že předchozí obyvatelka domu měla zřejmě podobné chutě jako já. Na poličce vedle kuchařky Radost z vaření stojí dvě láhve single malt whisky, jedna z nich téměř prázdná.

Uklidím víno a místo něj sáhnu po té skoro prázdné láhvi whisky. Koneckonců je to moje první noc v tomhle majestátním starém domě, tak proč ne? Dnes večer se nikam nechystám, byl to vyčerpávající den a venku panuje vlhko a chladno, takže kapka whisky bude zcela na místě. Nakrmím Hannibala a pak si do skleničky z broušeného skla, kterou jsem našla v kredenci, naliju na dva prsty skotské. Prvním douškem se odměním přímo na místě, vestoje u kuchyňského pultu, a spokojeně si povzdechnu. Ke zbytku si vezmu Radost z vaření a jen tak si ji prolistovávám. Je plná skvrn a mastných flíčků, někdo ji očividně měl moc rád a často ji používal. Na titulní stránce je rukou psané věnování.

Milá Charlotto, všechno nejlepší k narozeninám! Teď, když ses postavila na vlastní nohy, budeš potřebovat tohle.

Tvoje babi

Napadne mě, jestli Charlotta ví, že tady tu knížku zapomněla. Jak tak obracím stránky, vidím u řady receptů poznámky, které si k nim připsala. Chce to víc kari… Příliš pracné… Harrymu to moc chutnalo! Dobře vím, jak nešťastná bych byla já, kdybych někam založila některou ze svých milovaných kuchařek – natož pokud by byla od babičky. Charlotta tuhle knihu určitě bude chtít zpátky. Musím o tom povědět Donně.

Whisky provádí svá kouzla. Teplo z ní mi stoupá do tváří, ramena se uvolňují, napětí mizí. Konečně jsem tady v Maine, jen sama se svým kocourem v domě u moře. Odmítám myslet na to, co mě sem přivedlo, nehodlám si připomínat, koho a co jsem nechala doma. Radši se pustím do něčeho, co mě vždycky uklidňovalo: do vaření. Dnes večer si udělám rizoto, protože je jednoduché, důkladně zasytí a k jeho přípravě jsou potřeba jenom dva hrnce a trocha trpělivosti. Opékám houby a šalotku s rýží a upíjím k tomu whisky, míchám, dokud zrníčka rýže nezačnou praskat. Když přidám do hrnce bílé víno, trošku si ho naliju i do teď už prázdné skleničky od whisky. Sice to pro míchání různých alkoholických nápojů není zrovna to správné pořadí, ale je tu snad někdo, kdo by nad tím mohl zvedat obočí? Přiliju do hrnce horký vývar a zamíchám. Napiju se vína. Znovu zamíchám. Další naběračka vývaru, další doušek. Pokračuju v míchání. Někteří kuchaři si občas stěžují, jaká je hlídání rizota nuda, ale já právě tohle miluju. Nedá se to uspěchat, člověk nemůže být netrpělivý. A tak držím hlídku u sporáku, míchám rizoto vařečkou a spokojeně se soustředím čistě jen na jídlo, které se pomaličku vaří. Přidám do hrnce čerstvý hrášek, petrželku a nastrouhaný parmazán a z té vůně se mi začnou sbíhat sliny.

Než konečně položím misku s večeří na stůl v jídelně, je už venku noc. V Bostonu zředí veškerou noční tmu městské osvětlení, tady však není za okny vidět vůbec nic, žádné projíždějící lodi, žádné pulzující světlo majáku, čistě jen černočerné moře. Zapálím svíčky, otevřu si láhev chianti a naliju si. Tentokrát do správné skleničky na víno. Prostřeno mám dokonale: misku s rizotem posypaným petrželkou doplňují svíčky, plátěný ubrousek, stříbrné příbory.

Zazvoní mi mobil.

Vím, kdo mi volá, ještě než se podívám na jméno na displeji. Ovšem že je to ona. Představím si Lucy, jak ve svém bytě na Commonwealth Avenue s telefonem u ucha čeká, až to zvednu. Mám před očima stůl, za kterým sedí: zarámovanou svatební fotografii, porcelánovou misku s kancelářskými svorkami, hodiny z růžového dřeva, které jsem jí dala k promoci na medicíně. Telefon nepřestává vyzvánět a já zatínám pěsti a žaludek mi svírá nevolnost. Když zvonění konečně umlkne, nastalé ticho pro mě představuje požehnanou úlevu.

Ochutnám první sousto. I když už jsem rizoto podle tohohle receptu vařila alespoň desetkrát, teď mi připadá úplně bez chuti, asi jako lepidlo na tapety, a první doušek chianti mi v ústech zhořkne. Měla jsem si radši otevřít láhev prosecca, jenže to ještě není dost studené, a šumivé víno musí být vychlazené pořádně, láhev je nejlepší ponořit do nádoby s ledem.

Právě takhle jsem podávala loni na Silvestra šampaňské.

Znovu slyším cinkání kostek ledu, jazzovou hudbu linoucí se ze sterea a hlasy přátel, příbuzných a kolegů, kteří se tehdy do mého bostonského bytu namačkali. Pojala jsem ten večírek ve velkém stylu a utratila spoustu peněz za ústřice z Damariscotty a celou kýtu sušené šunky Jamón Ibérico de Bellota. Vybaví se mi, jak jsem se dívala na své rozesmáté hosty, vypočítávala si, se kterými z těch mužů už jsem spala, a přemítala, s kým bych se mohla vyspat dnes v noci. Koneckonců byl Silvestr a ten přece nikdo nemůže slavit sám.

Nech toho, Avo. Už na ten večer nemysli.

Jenže si nemůžu pomoct, pořád se v té ráně musím šťourat, strhávat si z ní strup, dokud nezačne zase krvácet. Naliju si další sklenku vína a znovu se vrátím do nekonečné smyčky vzpomínek. Smích, cvakání lastur ústřic, příjemné šumění bublinek šampaňského na jazyku. Mám před očima, jak si můj redaktor Simon nalévá lesklou ústřici do úst. Vybavuju si Lucy, která měla tu noc službu a musela být neustále na telefonu, kdyby jí volali z nemocnice, jak celý večer poctivě ucucává jen perlivou vodu.

A vzpomínám si i na to, jak Nick zručně vytahuje zátku z láhve. Kdykoli na ten večer myslím, pokaždé bez výjimky to skončí právě u Nicka.

Svíčka na jídelním stole zaprská a zhasne. Podívám se před sebe a ke svému překvapení zjistím, že je láhev chianti prázdná.

Když vstanu, mám pocit, jako by se dům zakymácel, jako bych stála na houpající se palubě. Ačkoli jsem neotevřela jediné okno, do místnosti znovu zavane vůně moře, dokonce na rtech cítím sůl. Buď jsou to halucinace, nebo mi alkohol stoupl do hlavy víc, než jsem si myslela.

Na to, abych myla nádobí, jsem příliš unavená, a tak nechám misku s rizotem, kterého jsem se sotva dotkla, na stole. Vydám se po schodech nahoru a cestou postupně zhasínám. Hannibal mě předběhne a já o něj zakopnu a narazím si holeň o zábradlí v prvním patře. Už teď se ta zatracená kočka v domě vyzná líp než já. Než se dovleču do ložnice, už si na posteli zabere místečko. Nemám dost energie na to, abych ho odsunula, jenom zhasnu lampu a natáhnu se na prošívanou pokrývku vedle něj.

Usínám s vůní moře v nose.

V noci najednou ucítím, jak se matrace pohnula. Natáhnu ruku za teplem Hannibalova těla, ale kocour tam není. Otevřu oči a v první chvíli se nemůžu upamatovat, kde to vlastně jsem. Pak si vzpomenu: Tucker Cove. Dům kapitána Brodieho. Prázdná láhev chianti. Proč jsem si myslela, že útěk může něco změnit? Ať se člověk vydá kamkoliv, vždycky si své trápení vleče s sebou jako zahnívající mrtvolu – a já si to své přitáhla sem do Maine, do tohohle opuštěného domu na pobřeží.

Do domu, kde očividně nejsem sama.

Ležím v posteli, ale nespím, poslouchám, jak mezi zdmi škrábou maličké drápky. Zní to, jako by stěnu za mou hlavou využívaly desítky, možná stovky myší jako obrovskou dálnici. I Hannibal je vzhůru, mňouká a pochoduje po místnosti tam a zase zpátky, kočičí zabijácký pud ho dohání k šílenství.

Vylezu z postele a otevřu mu dveře, aby mohl ven, ale odmítá se z ložnice hnout. Jenom dál s mňoukáním přechází sem a tam. Už samotné myši nadělají hluku víc než dost, ale copak můžu spát, když Hannibal takhle vyvádí? Stejně už jsem úplně vzhůru, a tak se radši posadím do houpacího křesla a dívám se z okna. Mlha se rozplynula a obloha je tak jasná, až to bere dech. Moře se táhne daleko k obzoru, každou vlnku postříbřilo měsíční světlo. Vzpomenu si na tu plnou láhev whisky dole v příborníku a napadne mě, že by mi třeba další skelnička pomohla usnout a prospat i zbytek noci, ale tady v křesle se mi sedí moc příjemně, takže nemám chuť z něj vstávat. A výhled z okna je úchvatný, moře se přede mnou prostírá jako lehce potlučené stříbro. Po tváři mě pohladí vánek, zlehka se mi otře o kůži jako chladný polibek, a znovu ucítím tu vůni: vůni moře.

Dům najednou úplně ztichne. Není slyšet dokonce ani myši ve zdech, jako by je něco vyplašilo. Nebo někdo. Hannibal hlasitě zasyčí a mně se zježí všechny chloupky na pažích.

V téhle místnosti je ještě někdo jiný.

Vyškrábu se na nohy, srdce mi divoce buší. Křeslo se nepřestává houpat, couvám k posteli a pátrám pohledem v temnotě. Nevidím ale nic než obrysy nábytku a Hannibalovy svítící oči, od kterých se odráží měsíční světlo. Kocour upřeně zírá na něco v rohu místnosti. Na něco, co já nevidím. Pak se s divokým zavrčením stáhne do stínů.

Stojím tam, upírám pohled do tmy a poslouchám snad celou věčnost. Oknem dovnitř proniká měsíční světlo, dopadá šikmo na podlahu a v jeho stříbřité záři se nic ani nepohne. Křeslo se přestalo houpat. Vůně moře se vytratila.

V ložnici nikdo jiný není. Jsem tu jenom já a můj zbabělý kocour.

Zalezu si zpátky do postele a přikryju se až po bradu, i pod dekou je mi však zima a celá se třesu. Přejde mě to, teprve když se Hannibal konečně vynoří zpod postele a uloží se vedle mě. Když se k člověku přitulí teplá předoucí kočka, je v tom něco, co dokáže dát svět zase do pořádku. S povzdechem mu zabořím prsty do srsti.

Myši ve zdi už se zase daly do šramocení.

„Zítra,“ zamumlám, „si musíme najít jiný dům k pronajmutí.“

Kapitola 3

U mých pantoflí leží tři mrtvé myši.

Jsem ještě napůl mimo a mám kocovinu, a tak na ty nechutné dárky, které mi Hannibal v noci přinesl, jen tupě zírám. Sedí vedle svých obětí, hruď se mu dme pýchou a já si vzpomenu, co včera poznamenala Donna, když jsem jí řekla, že si můj kocour rád zaloví.

V tom případě se mu tu bude moc líbit.

Tak alespoň že jednomu z nás.

Natáhnu si džíny a tričko a sejdu do přízemí pro papírové utěrky, abych mrtvolky odklidila. I přes několik vrstev papíru jsou nepříjemně rozměklé. Zabalím je a snesu po schodech dolů k hlavnímu vchodu, abych je vyhodila. Kocour mě celou dobu sleduje uraženým pohledem: Co to sakra s mým dárkem  děláš?

Je nádherné ráno. Sluníčko svítí, ze vzduchu dýchá svěžest a růžový keř kousek od domu je v plném květu. Napadne mě, že bych myši mohla hodit do křoví, ale opodál číhá Hannibal a bezpochyby jen čeká, kdy si bude moct svou kořist zase vyzvednout. Proto myší mrtvolky radši odnesu za dům, abych je pohřbila do moře.

První pohled na moře mě ohromí. Stojím na okraji útesu, mžikám oslněná sluncem a pod sebou vidím vlny příboje a lesklá chapadla chaluh přilepená na skály hluboko dole. Nad hlavou mi krouží racci a v dálce klouže po vodě rybářská loď. Ten pohled mě uchvátí natolik, že téměř zapomenu, proč jsem vyšla ven. Vybalím mrtvé myši z papíru a hodím je přes okraj. Dopadnou na skály a vzápětí je donese vlna.

Hannibal se odplíží, bezpochyby vyráží za čerstvou kořistí.

Jsem zvědavá, kam se vydá, a tak strčím zmuchlané papírové utěrky pod kámen, aby neuletěly, a pustím se za ním. Vypadá jako kočka na výpravě za důležitým posláním, plíží se podél kraje útesu po cestičce, která v lišejníku a ježaté trávě působí jako pouhý škrábanec. Půda je tu mizerná, na zemi je vidět většinou jen žula se skvrnami lišejníku. Stezka zvolna klesá k nevelkému srpku pláže obklopenému oblými kameny. Hannibal mě vede dál, ocas vztyčený k nebi jako chlupatý praporec, zastaví se vždycky jen proto, aby se ohlédl a ujistil se, že jdu pořád za ním. Zavane ke mně sladká vůně a zahlédnu několik houževnatých keřů růží svraskalých, které se navzdory větru a slanému vzduchu kupodivu mají k světu a jejichž růžové květy na pozadí šedé žuly jasně září. Razím si mezi nimi cestu a trny mě přitom škrábou do holých kotníků, až se z kamenů dostanu dolů na pláž. Není tu písek, jen drobné oblázky, které na sebe ve šplouchajících vlnách narážejí. Po obou stranách téhle maličké zátoky vybíhají do vody velké balvany, díky nimž není na pláž vidět.

Mohla by to být taková moje soukromá skrýš.

Už teď se mi v hlavě honí plány na piknik. Přinesu si sem deku a oběd a pochopitelně taky láhev vína. Jestli se přes den oteplí, možná dokonce seberu odvahu a vlezu do té ledové vody. Sluneční paprsky mi hřejí tvář a ve vzduchu cítím vůni růží, a tak si najednou připadám klidnější a šťastnější než za posledních několik měsíců. Třeba je to tu pro mě skutečně to nejlepší místo. Možná potřebuju být právě tady, snad právě tady zase dokážu pracovat. A konečně znovu najdu vnitřní klid.

Najednou mám hlad jako vlk. Už se ani nepamatuju, kdy jsem tak toužila po nějakém jídle, v posledních pár měsících jsem naopak zhubla natolik, že úzké džíny, které mi kdysi padly jako ulité, mi teď na bocích plandají. Škrábu se nahoru po úzké stezce a nemyslím na nic jiného než na míchaná vajíčka, toast a hektolitry horké kávy se smetanou a cukrem. Zakručí mi v žaludku, už cítím na jazyku chuť domácí ostružinové zavařeniny, kterou jsem si přivezla z Bostonu. Hannibal kluše přede mnou, vede mě k domu. Buď už mi ty vyhozené myši odpustil, nebo i on myslí na snídani.

Šplhám do kopce, až mě pěšina zavede na nejvyšší bod útesu. Pevnina tu ční nad vodou jako příď lodi, dům stojí na samotě. Představím si, jak se kapitán Brodie, jehož čeká smrt ve vlnách, dívá z vyhlídkové plošiny nahoře na věži na moře, jak tam za každého počasí drží hlídku. Ano, právě takové místo by si námořní kapitán vybral za svůj domov: výběžek pobřeží bičovaný větrem…

Najednou strnu. Nespouštím oči z vyhlídkové plošiny. Zdálo se mi to jenom, nebo tam před okamžikem opravdu někdo stál? Teď tam nikdo není. Možná to byl jeden z tesařů, ale Donna mi přece říkala, že v domě pracují jen ve všední dny, a dnes je neděle. Spěchám dál a obejdu dům k přední verandě, na příjezdové cestě však žádné cizí auto nevidím, parkuje tam jen mé subaru. Pokud tam nahoře skutečně byl jeden z řemeslníků, jak se sem dostal?

Vydusám po schodech k domovním dveřím, otevřu je a zavolám: „Haló, je tu někdo? Já si to tu teď pronajímám!“ Nikdo se neozve. Vydám se po schodišti do patra, projdu chodbou a přitom poslouchám, jestli ve věži přece jen někdo nepracuje, ale neozývají se odtamtud údery kladiva ani skřípání pily, a dokonce ani žádné kroky. Když otevřu dveře na konci chodby, hlasitě zavržou a odhalí úzké schodiště.

„Haló, je tam někdo?“ zavolám znovu. Ani tentokrát nikdo nereaguje.

Ještě jsem tam nahoře nebyla. Dívám se do tmy a skrz zavřené dveře nad schody ke mně proniká několik uzounkých proužků světla. Pokud ve věžičce opravdu někdo pracuje, je u toho podivně zticha, dokonce mi na chvíli vytane na mysli zneklidňující představa, že nezvaný návštěvník možná žádný řemeslník není. Že do domu nezamčeným vchodem proklouzl někdo jiný a že na mě tam nahoře číhá. Jenže tady nejsem v Bostonu, v tomhle mainském městečku se domy nezamykají a každý si tu klidně nechává klíčky od auta v zapalování. Přinejmenším mi to tvrdili.

Když došlápnu na první schod, zlověstně zavrže. Zastavím se a chvíli poslouchám. Nade mnou je pořád hrobové ticho.

Trhnu sebou, protože Hannibal najednou hlasitě zamňouká. Ohlédnu se a zjistím, že je hned za mnou. Nevypadá ani v nejmenším vystrašeně. Protáhne se kolem mě, vyběhne k zavřeným dveřím nad schodištěm a tam na mě v šeru čeká. Můj kocour má víc kuráže než já. Po špičkách se kradu po schodech, tep se mi s každým krokem zrychluje. Než se dostanu až nahoru, mám tak zpocené dlaně, že mi v nich knoflík na dveřích klouže. Opatrně jím pootočím a lehce do dveří strčím, aby se otevřely.

Oči mi zaplaví sluneční záře.

Chvilku nic nevidím a mžourám do oslňujícího světla, pak se mi podaří zaostřit. Na okna potřísněná solí. Na hedvábné pavučiny u stropu, které povlávají v čerstvě rozvířeném vzduchu. Hannibal se mezitím usadil vedle hromady prken a nevzrušeně si líže packu. Všude kolem se povaluje tesařské náčiní – pásová pila, bruska na parkety, stojí tu i kozy na řezání dříví. Ale nikdo tu není.

Zato jsou tu dveře, které vedou na střešní vyhlídku, z níž se dá krásně pozorovat moře. Otevřu je a vyjdu ven, do osvěžujícího větru. Podívám se dolů a vidím cestičku na útesu, po které jsem před pouhými pár minutami šla. Šumění vln se ozývá tak blízko, že mám pocit, jako bych stála na přídi lodi – nějaké velmi staré lodi. Zábradlí vypadá, jako by se mělo každou chvíli rozpadnout, barvu z něj už dávno smyly přírodní živly. Postoupím ještě o krok, ale vtom se prkno pode mnou nebezpečně prohne. Okamžitě couvnu a pohlédnu dolů na shnilé dřevo. Donna mě varovala, ať na vyhlídku radši nechodím, a kdybych popošla ještě o kousek dál, mohla se plošina pod mou vahou propadnout. Přitom jsem ale před chvilkou měla dojem, že tady někdo stojí – přímo na místě, kde dřevo zřejmě nebude o nic pevnější než lepenka.

Vrátím se dovnitř a zavřu dveře, aby do věže nefoukal vítr. Okna jsou orientovaná na východ, a tak je místnost už teď vyhřátá ranním sluncem. Stojím tu zalitá zlatavým světlem a pokouším se přijít na to, co že jsem to zdola vlastně viděla. Žádná kloudná odpověď mě však nenapadá. Možná to byl jen odraz světla. Nějaký podivný optický klam, za který může staré sklo v oknech. Ano, to bude určitě ono. Když pohlédnu ven, výhled mi zkreslují nerovnosti a bublinky, jako bych se dívala skrz závoj vody.

Periferním viděním zachytím jakýsi nepatrný pohyb.

Otočím se tím směrem, abych se podívala, co to je, ale ve vzduchu poletuje jen vířící prach, který se ve slunečním světle třpytí jako miliony galaxií.

Kapitola 4

Když vejdu do realitní kanceláře, Donna právě telefonuje. Přátelsky mi zamává na pozdrav a pokyne mi, abych si sedla a chvíli počkala. Usadím se u prosluněného okna, a zatímco Donna pokračuje v rozhovoru, prohlížím si složku s nemovitostmi k pronájmu. Brodieho vyhlídku mezi nimi nenajdu, je tu však řada dalších lákavých možností – od plážových domků s šindelovou střechou přes byty ve městě až po honosné sídlo na Elm Street za neméně honosnou cenu. Listuju stránkami s krásnými fotografiemi bytů a domů a vzpomínám na výhled z okna své ložnice v Brodieho vyhlídce a na ranní procházku po útesu provázenou vůní růží. Kolik domů v téhle složce má vlastní soukromou pláž?

„Dobrý den, Avo. Tak jak se zabydlujete?“

Vzhlédnu k Donně, která konečně dotelefonovala. „Víte, ehm, je tu pár maličkostí, které bych s vámi ráda probrala.“

„A jéje. O co jde?“

„Tak pro začátek jsou tam myši.“

„Aha,“ přikývne s povzdechem. „Ano, v některých z našich starších domů tady v okolí to někdy bývá problém. Vzhledem k tomu, že máte kočku, vám nedoporučuju, abyste na ně líčila jed, ale můžu vám dát pár pastiček.“

„Řekla bych, že tenhle problém pár pastiček nejspíš nevyřeší. Zní to, jako by těch myší žila mezi zdmi celá armáda.“

„Můžu požádat Neda a Billyho – to jsou ti tesaři –, ať ucpou všechny viditelné díry, aby se další už dovnitř nedostaly. Ovšem ten dům je starý. V těchhle končinách jsme se většinou prostě naučili s tím žít.“

Zvednu složku s nemovitostmi k pronajmutí. „Takže bych na stejný problém narazila, i kdybych se přestěhovala jinam?“

„V tuhle chvíli tady ani nic jiného k pronájmu nemáme. Letní sezona vrcholí a všechno je obsazené, jen tu a tam je někde volný týden. A vy jste chtěla delší pronájem, ne?“

„Ano, až do října. Abych měla dost času dopsat tu knihu.“

Donna zavrtí hlavou. „Obávám se, že nenajdete nic, co by se výhledem a mírou soukromí Brodieho vyhlídce vyrovnalo. Jediný důvod, proč se ten dům pronajímá za tak rozumnou cenu, jsou probíhající opravy.“

„To je ostatně druhá věc, na kterou jsem se chtěla zeptat. Na ty opravy.“

„Ano?“

„Říkala jste, že tam ti tesaři budou pracovat jenom ve všední den.“

„Přesně tak.“

„Dneska ráno jsem si vyšla na procházku po stezce na útesu a měla jsem dojem, že na vyhlídkové plošině někoho vidím.“

„V neděli? Ale ti dva nemají klíče od domu. Jak by se dostali dovnitř?“

„Nechala jsem domovní dveře odemčené.“

„A byl to Billy nebo Ned? Nedovi táhne na šedesátku, Billymu je teprve něco přes dvacet.“

„Já vlastně s nikým nemluvila. Když jsem se vrátila do domu, nikdo tam nebyl.“ Zaváhám. „Taky to mohl být jenom nějaký náhodný odraz světla. Třeba jsem nakonec nikoho doopravdy neviděla.“

Donna chvilku nic neříká a mě by zajímalo, co se jí asi honí hlavou. Takže moje klientka je cvok? Podaří se jí na rtech vyloudit úsměv. „Zavolám Nedovi a připomenu mu, že vás o víkendu nemají vyrušovat. Nebo mu to můžete říct sama, až se s ním uvidíte. Zítra ráno by se u vás v domě měli objevit oba. A teď zpátky k těm myším. Jestli chcete, zítra vám můžu přivézt nějaké ty pastičky.“

„Ne, díky, zajdu si je koupit sama. Kde je tady ve městě dostanu?“

„Přímo v téhle ulici, jen o kousek dál, je Sullivanovo železářství. Až vyjdete ven, dejte se doleva, nemůžete to minout.“

Už jsem skoro u dveří, když si vzpomenu, že jsem se chtěla zeptat ještě na něco. Otočím se. „Charlotta si v domě zapomněla jednu kuchařku. Když mi řeknete, kam by ji chtěla poslat, ráda to udělám.“

„Kuchařku?“ Donna pokrčí rameny. „Možná už o ni nestála.“

„Byl to dárek od babičky, navíc si tam zapsala spoustu poznámek. Určitě ji bude chtít zpátky.“

Donna už přesouvá pozornost ode mě zpátky ke svému psacímu stolu. „Dám jí to vědět mailem.“

Sluníčko vylákalo ven všechny turisty, takže se na Elm Street musím vyhýbat kočárkům a širokým obloukem obcházet děti s kornouty polorozteklé zmrzliny. Donna měla pravdu, letní sezona skutečně právě vrcholí a všude po městě vesele cinkají pokladny, restaurace mají nabito a spousta humrů je nucena čelit svému vroucímu osudu. Minu sídlo Historické společnosti Tucker Cove a půl tuctu obchodů nabízejících úplně stejná trička a karamely ze slané vody, až konečně zahlédnu vývěsní štít Sullivanova železářství.

Vejdu dovnitř a zvonek nade dveřmi zacinká. Ten zvuk mě přenese zpátky do dětství, rozpomenu se, jak dědeček brával mě a mou starší sestru Lucy do železářství, které se tomuhle podobalo jako vejce vejci. Na chvilku se zastavím, několikrát se nadechnu známé vůně prachu a čerstvě nařezaného dříví a vybavím si, jak si děda s láskou prohlížel všechny ty kladiva a šrouby, hadice a těsnění. Na takovémhle místě muži jeho generace věděli, proč jsou na světě, a přijímali to s uspokojením.

Nikoho nevidím, zato slyším, jak někde vzadu v krámě probírají nějací dva muži výhody mosazných kohoutků oproti kohoutkům z nerezové oceli.

Vydám se uličkou mezi regály a snažím se najít pastičky na myši, všude však vidím jen zahradnické náčiní. Lopatky a rýče, rukavice a lopaty. Zahnu do další uličky, kde narazím na výběr hřebíků a šroubů a cívek s řetězy s různě velkými články. Zkrátka všechno, co by člověk mohl potřebovat k vybavení mučírny. Právě se chystám vyzkoušet třetí uličku, když se najednou zpoza děrované stěny s nabídkou šroubováků vynoří hlava muže. Bílé vlasy z ní trčí jako pampeliškové chmýří, stařík na mě mžourá nad brýlemi, které mu na nose sjely níž.

„Hledáte něco, slečinko, můžu vám nějak pomoct?“

„Ano, potřebuju pastičky na myši.“

„Aha, takže máme takovej drobnej problémeček s hlodavcema.“ Zahihňá se, dojde na konec své uličky a zahne do té mojí. Na nohou má pracovní boty a kolem boků opasek s nářadím, ale stejně mi na to, aby se ještě pořád oháněl kladivem, připadá příliš starý. „Pastičky mám tadyhle, mezi kuchyňskejma potřebama.“

Pastička na myši jako kuchyňská potřeba. Poněkud nechutná představa. Jdu za ním do zadního rohu, kde najdu hromadu stěrek a špachtlí a levných hliníkových hrnců a pánví, to vše pokryté vrstvou prachu. Majitel obchodu popadne nějaký balíček a podá mi ho. V děsu zírám na pružinové pasti na myši značky Victor, balení po šesti kusech. Přesně tytéž používali i moji prarodiče ve svém venkovském domě v New Hampshiru.

„Nemáte něco trochu, ehm, humánnějšího?“ zeptám se.

„Humánnějšího?“

„Nějaké klícky, kam by se daly nalákat?“

„A co s nima hodláte dělat, až je chytíte?“

„Zase je pustím. Někde venku.“

„To se zase hned vrátí. Leda byste měla v plánu vzít je na hodně dlouhej vejlet.“ Při té představě se zachechtá.

Prohlížím si pružinové pasti. „Prostě mi to připadá hrozně kruté.“

„Dejte jim tam ždibínek burákovýho másla. Jak ho ucítí, šlápnou na pružinu a cvak!“ Zašklebí se, když sebou při posledním slově trhnu. „Vůbec nic neucítí, to vám slibuju.“

„Vážně si nemyslím, že bych chtěla…“

„Mám tady v krámě odborníka, kterej vám to potvrdí.“ Vzápětí už zakřičí přes celou místnost: „Hej, doktore! Pojď sem a pověz týhle mladý dámě, že nemá proč bejt tak cimprlich!“

Slyším blížící se kroky, a když se otočím, zjistím, že se k nám blíží muž zhruba v mém věku. Na sobě má džíny a kostkovanou košili a se svou pohlednou tváří a ostře řezanými rysy jako by právě vystoupil ze stránek katalogu stylového obchodu s outdoorovým vybavením L. L. Bean. Téměř čekám, že mu v patách přiběhne zlatý retrívr. Muž nese mosaznou baterii do koupelny, zjevného vítěze debaty, kterou jsem před chvilkou zaslechla.

„Co pro tebe můžu udělat, Emmette?“ zeptá se.

„Pověz týhle milý dámě, že ty myši nebudou trpět.“

„Jaké myši?“

„Myši v mém domě,“ vysvětlím mu. „Přišla jsem si sem nakoupit pastičky, jenže tyhle…“ Sjedu pohledem ke krabičce pružinových pastiček a otřesu se odporem.

„Pořád jí opakuju, že udělaj svoji práci, ale podle ní je to moc krutý,“ doplní mě Emmett.

„Aha, hm.“ Pan L. L. Bean bez zájmu pokrčí rameny. „Žádný nástroj na zabíjení není stoprocentně humánní, ale tyhle staré pastičky mají tu výhodu, že smrt nastane téměř okamžitě. Příklopka myši zlomí páteř a tím se poruší mícha. Tím pádem se nemůžou přenášet signály bolesti a zvíře trpí minimálně. A existují studie, které dokazují, že…“

„Promiňte, ale jste na tyhle věci odborník?“

Rozpačitě se usměje. Všimnu si, že má nádherně modré oči a záviděníhodně dlouhé řasy. „Tohle jsou základy anatomie. Když se signály bolesti nemůžou přes míchu přenést do mozku, necítí to zvíře vůbec nic.“

„A doktor Ben by to měl vědět,“ dodá Emmett. „Je to totiž náš místní felčar.“

„Vlastně jsem správně doktor Gordon. Ale všichni mi tu říkají prostě doktor Ben.“ Přesune si koupelnovou baterii pod levou paži a podá mi pravici. „A vy jste?“

„Ava.“

„Ava, co řeší myši,“ pokývá hlavou a oba se zasmějeme.

„Jestli nechcete používat pastičky,“ ozve se znovu Emmett, „možná byste si prostě měla pořídit kočku.“

„Já kočku mám.“

„A to vás toho problému nezbavila?“

„Nastěhovali jsme se teprve včera. A můj kocour za tu dobu už tři myši chytil, ovšem ani on podle mě celý ten problém vyřešit nezvládne.“ S povzdechem se podívám na pastičky. „Nejspíš si je přece jenom budu muset koupit. Pro ty myši to zřejmě bude humánnější řešení, než když je sežere kocour.“

„Přihodím vám navrch ještě jedno balení, co říkáte? Pozornost podniku,“ prohlásí Emmett. Vydá se ke kase a nákup mi namarkuje. „Hodně štěstí, mladá dámo,“ popřeje mi, když mi podává plastovou tašku s pastičkami. „Jenom buďte opatrná, až je budete chystat, protože když vám secvaknou prsty, není to žádná legrace.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Temný stín noci.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.