OBČAN 865

Hon na Hitlerovy vojáky

skrývající se v Americe

Debbie Cenziper

Copyright © Debbie Cenziper, 2019

Translation © Gita Zbavitelová, 2020

ISBN 978-80-242-7124-8

S láskou Brettovi a Zackovi

POZNÁMKA AUTORKY

Vroce 2016 jsem se na jedné narozeninové oslavě plné lidí seznámila s právníkem z amerického ministerstva spravedlnosti. Během našeho dlouhého rozhovoru mi Robin Gold popsal historii a úkoly jednoho oddělení, jež je ukryto v hloubi tohoto obrovského federálního ministerstva. Závodilo s časem, aby vypátralo, identifikovalo a pohnalo k spravedlnosti nacistické zločince, jimž se v letech po druhé světové válce podařilo dostat se do amerických měst a na jejich předměstí. Tento Úřad pro zvláštní vyšetřování třicet let prošetřoval řadu případů dozorců koncentračních táborů, policejních velitelů, nacistických kolaborantů a propagandistů, které poutaly pozornost veřejnosti. Mě obzvlášť zaujalo jedno z méně známých vyšetřování – pátrání po mužích z Trawniků.

Občan č. 865 je příběh o temnotě i světle a hledání pravdy týmem amerických lovců nacistických zločinců, jenž se snažil odhalit totožnost mužů, kteří měli na svědomí nejsmrtonosnější operaci holokaustu. Tento tým dlouhá léta neúnavně usiloval o to, aby se tito kolaboranti za své zločiny zodpovídali, a to nejen kvůli těm, kdo za války zahynuli, ale i kvůli přeživším a rovněž pro svět, jenž se o více než sedmdesát let později ocitá až příliš často v téže situaci a je nucen vysvětlovat diskriminaci, nenávist a masové vraždění.

Tato kniha není román. Vychází ze stovek hodin rozhovorů s historiky a federálními žalobci a z tisíců stran vládních dokumentů, nacistických seznamů a záznamů, odborných výzkumů, zápisů ze soudních přelíčení a archivních materiálů. Většina jich pochází z amerického ministerstva spravedlnosti a archivu Amerického muzea památky holokaustu ve Washingtonu, jež mi zpřístupnilo několik desítek beden dokumentů, článků a záznamů, které mu v roce 2015 věnoval historik Úřadu pro zvláštní vyšetřování Peter Black.

Prozkoumala jsem také archivy a muzea v Praze, Varšavě a polském Lublinu. Zejména užitečné byly ústní výpovědi desítek polských svědků a lidí, kteří přežili holokaust. Tato interview mi spolu se zápisy ze soudních přelíčení, nahrávkami a rozhovory s lidmi, kteří byli přímými účastníky různých jednání, umožnily rekonstruovat dialogy uvedené v této knize.

Na žádost členů rodiny jsou v ní uvedena i polská jména Felikse Wojcika a Lucyny Stryjewské, kteří holokaust přežili. Interview nahraná v průběhu deseti let i při pátrání v terénu v Lublinu, Varšavě a Vídni mi umožnila rekonstruovat jejich válečné putování.

Zajela jsem i do polských Trawniků, kde nacističtí představitelé v prvních letech války vybudovali loajální armádu pěšáků. Některým z těchto mužů se nakonec podařilo proniknout do Spojených států a bez povšimnutí tam žít se svým neobyčejným tajemstvím jako obyčejní Američané.

Jejich lži byly nakonec rozpleteny před neúprosnými zraky dějin a s pomocí mužů a žen, kteří je odmítli přehlížet.

Pro americkou justici je lichotivé, že nezavře knihy o bestialitě, dokud i ten poslední zúčastněný nepocítí záchvěv strachu a není ze země svobodných vykázán.

George F. Will, Washington Post, 1998

PROLOG

Tanec

New York

1992

Nacistický rekrut č. 865 vstoupil do Úřadu amerického prokurátora pro Okresní soud v jižní oblasti New Yorku, vyjel výtahem do šestého patra a usadil se v tiché konferenční místnosti, kde čekali tři federální žalobci. Usmál se nacvičeným úsměvem starého přítele. Chomáče stříbrných vlasů měl úhledně sčesány přes uši a nad úzkým horním rtem mu seděl dávno vypěstovaný knírek. Byl hubený, protože si už dlouhá léta hlídal, co jí, ale i proto, že po válce trávil noci v mnichovských tančírnách, kde klouzal po parketu na hudbu, jež mu připomínala domov.

„Jste připraven?“ zeptal se ho jeden z právníků.

Klidně a s jasným zrakem přikývl a zvedl pravou ruku. „Přísahám, že budu mluvit pravdu.“

Jeho východoevropský přízvuk se v průběhu let zmírnil a jeho slova zněla až lyricky, jako nějaký vágní a něžný příslib. Byl přece ochotný a nápomocný, a když ho pozvali, přijel až ze svého vzdáleného rozlehlého červeně natřeného bungalovu na březích jezera Carmel o sto kilometrů dál na sever, kde trávil důchod u maličké pláže s vybledlými modrými čluny pohupujícími se na vodě.

I jeho jméno bylo přívětivé; před několika desítkami let, když stál před americkou vlajkou a přísahal, že bude bránit ústavu, si je zkrátil na tři úderné takty. Jakob Reimer, nejnovější občan Spojených států, si dal nové jméno – Jack.

„Můžeme vás vyslechnout i v jiném jazyce, třeba německy, kdybyste chtěl,“ nabídl mu právník.

„Ne, ne,“ odmítl Reimer. S těmito novými přáteli se však podělil o jedno velké tajemství: „Abych řekl pravdu, kdysi jsem německy četl i psal… Ale už jsem to zapomněl.“

Na druhé straně stolu se pousmál Eli Rosenbaum. Před mnoha lety vyslýchal jednoho Poláka, který si kdysi pečlivě zapisoval, kolik kulek použil k zabíjení Židů. Na začátku rozhovoru si Rosenbaum s tím mužem potřásl rukou a napadlo ho, že v tomto jediném okamžiku si už zasloužil svůj celoroční plat, když byl nucen chovat se zdvořile k takovému vrahovi.

Od té doby Rosenbaum vyšetřoval desítky nacistických zločinců, dozorců koncentračních táborů i politiků, kteří se vloudili do Spojených států s nějakou nepravdivou historkou, třeba že strávili válku na farmě či v továrně, daleko od vraždících komand a vyhlazovacích táborů v okupované Evropě. Reimerův případ byl však jiný.

Americké ministerstvo spravedlnosti začne brzy odkrývat pravdu o jednom z nejvěrnějších a nejvýkonnějších nacistických kolaborantů, který byl odhalen na americkém území – elitním členovi takřka neznámých vražedných jednotek SS, jež byly nasazeny v okupovaném Polsku tak promyšleně, že během necelých dvaceti měsíců, od jednoho polského léta k druhému, bylo zavražděno 1,7 milionu Židů.

V New Yorku bylo dopoledne a venku na ulicích se na prvním jarním slunci ploužili zaměstnanci technických služeb. Když Rosenbaum hleděl na třiasedmdesátiletého prodavače hranolků v důchodu, který kdysi přísahal, že v okupované Evropě pomůže nastolit nacistický rasový řád, měl v kanceláři amerického prokurátora ve stínu Brooklynského mostu pocit, jako by zmizel čas a jen se natahoval a zase smršťoval.

„Byl bych rád, kdyby všechno proběhlo hladce,“ řekl Rosenbaum, „ale potřebujeme znát pravdu, pane Reimere, rozumíte?“

„Poslyšte, pane Rosenbaume,“ odpověděl Reimer. „Řeknu vám jedno – moje žena říká, ‚ty pořád opakuješ, že musíme mít rádi Židy, a všichni tě za to kritizují.‘ A já jí říkám, ‚to musíš pochopit. Kdyby bylo povražděno šest milionů nevinných Poláků, cítila bys to stejně jako Židé.‘ Pomohu vám, jak jen budu moci, a s radostí.“

Byla to průhledná hra a Rosenbaum se rozhodl hrát ji s ním. „Musíte mi jen převyprávět, co se přesně dělo. Jen tak nám můžete pomoci a podle mě i sám sobě.“

Rosenbaum podal Reimerovi jeho žádost o vízum z roku 1952 s razítkem amerického přistěhovaleckého úřadu v Německu. Reimer si mlčky dokument prohlížel a Rosenbaum ho sledoval, zda nespatří nějaký náznak strachu či lítosti. Reimer se však tvářil jako neviňátko, a ne jako vrah.

Mnoho let bez uzardění lhal a skrýval se mezi americkou střední třídou. Dnes měl americké syny a americkou manželku, církev, sociální pojištění a patrový domek v městečku Lake Carmel s osmi tisíci obyvateli. Čas Reimerovi přál a s každým dalším rokem a desetiletím ho vzdaloval od nabité pušky a uniformy s prýmky poddůstojníka.

Rosenbaum však dnes už věděl svoje. Šest pater nad Manhattanem, šest a půl tisíce kilometrů od Polska a čtyřicet sedm let po skončení války si byl zcela jistý, že muž proti němu se zúčastnil jedné z nejďábelštějších operací holokaustu.

Zahleděl se na Reimera.

„Trawniki,“ řekl Rosenbaum pečlivě, „byl výcvikový tábor SS… že?“

ČÁST PRVNÍ

OKUPOVANÉ POLSKO

1941–1943

KAPITOLA PRVNÍ

Štetl Zoločiv

Východní Polsko

1941

Jdi na východ, řekl mu otec, protože už nebylo kam utéct. Kolem synagogy v Jateczné ulici a cukrárny na Starém Městě, kolem budov školy a činžáků s okny s bílými krajkovými záclonami. Kolem kamenných laviček, na nichž sedávají a špitají si polští starci, a statků a lánů táhnoucích se kilometry daleko, které se lesknou první letošní jinovatkou.

Jdi na východ k úpatí Karpat. Jdi na východ a daleko.

Devatenáctiletý Feliks Wojcik uprchl na kole s pouhým kartonem cigaret, jimiž by mohl platit, a deset dnů šlapal až do Lvova, středověkého městečka s kostely se zelenými kopulemi, které na podzim 1939 obsadil Sovětský svaz. V historické oblasti Haliče se Feliks zapsal na medicínu, za pouhé jídlo uklízel stoly v restauracích a stýkal se s dalšími židovskými studenty, kteří utekli do východního Polska, do města bez německých vojáků, kde bylo údajně bezpečno.

Řadu měsíců Feliks myslel na svou matku Žofii, která kdysi snila, že z jejího synka bude nadaný hudebník a vkládala mu mezi prsty špunt, aby jeho malé ručky dokázaly na houslích zahrát oktávu. Jak je to dávno, co spal v jejich rozlehlém domě v Lublinu plném členů rodiny, klasické hudby a vůně čerstvých cibulových rohlíků, skoro dvě desítky let bez hladu a bolesti?

V tomto rušném městě jihovýchodně od Varšavy chodil jeho otec do večerní školy, aby se mohl stát architektem. Rodina se usadila ve velkém činžáku mimo přelidněnou židovskou čtvrť, kde se v úzkých domcích tísnili ševci a tesaři s ještě skrovnějšími příjmy a tahali vodu ze staré kamenné studně. Jiní mladí Židé v Lublinu vyrůstali ve strachu z výbuchů antisemitismu a podomácku vyrobených zbraní z kamenů nebo sukovic k pořádnému výprasku. Ale Feliks, který měřil sto sedmdesát šest centimetrů a měl úzký obličej, hluboké zelené oči a trochu skřítkovský úsměv, žil v mnohem asimilovanějším světě a učil se francouzsky a latinsky na polské katolické střední škole, na jejíž výstavbě se podílel jeho otec.

„Myslíte, že byste mohl uvažovat o tom, aby můj syn studoval na vaší škole?“zeptal se jednou jeho otec Samuel biskupa. „Bylo by to možné?“

„Samozřejmě že by to bylo možné,“ odpověděl biskup a zařídil pravidelné každotýdenní návštěvy jistého židovského profesora, aby měl jediný židovský žák školy možnost dozvědět se něco o vlastních dějinách, zvycích a učení, jež provází celé generace rodin.

Feliks strávil mnoho dlouhých a šťastných večerů koncertováním v rodinném kvartetu se svou starší sestrou Salou, která hrála na piano, se strýcem hrajícím na cello a sestřenicí s violou. Letní odpoledne trávil na tenisovém kurtu a zimy na sáňkách v parku v centru města u rušného židovského tržiště, kde se prodávaly pšeničné placky s cibulí a mákem. Jednou v roce ho otec bral s sebou do modlitebny v obývacím pokoji jednoho cizího pána, ale byl tam zatuchlý pach a nuda a Feliks nesměl až do západu slunce jíst. Věděl ale, že je otcovou povinností Feliksovi nenásilně ukázat, co znamená být Žid.

Lublin brzy padl; jen několik týdnů poté, co Němci vypověděli pakt o neútočení s polskou vládou, napadli zemi ze severu, jihu a západu a rozdrtili polské obranné síly. Byl to omračující útok, jejž sledoval celý svět; v Evropě sílilo napětí a o dva dny později Británie a Francie vyhlásily Německu válku.

Němci považovali Lublin za strategický přínos, protože jím vedla železnice spojující východ ze západem a měl více než čtyřicet tisíc Židů, kteří mohli opravovat pušky, mýtit lesy, spravovat boty a stavět tábory nucených prací, jež měly za německé vlády brzy fungovat na celém polském venkově. Němci měli před sebou hodně práce – Adolf Hitler jim chtěl opatřit životní prostor a Polsko skýtalo bohatou a úrodnou půdu.

Jednou v noci se Feliksův otec připotácel domů; zbil ho dav Němců a Poláků. Jeho jediný syn musí utéct.

Židé žili v Polsku už od středověku, ale neměli se kam schovat ani v Lublinu, kde vycházely dvoje noviny v jidiš a byla tam i židovská nemocnice a sirotčinec, tři židovské hřbitovy, dvanáct synagog a největší rabínská škola na světě. Nebyli tu však žádní přátelé, kteří by jim pomohli.

Továrny, obchody i univerzity byly zavřené. Židé museli odevzdat fotoaparáty, kožichy i rádia. V nenávratnu byly housle, na které Feliks hrával, až mu krvácely prsty. Němci vydali nařízení o nucených pracích, prováděli po celém městě zátahy na Židy a posílali je do táborů na vyčerpávající práci.

Bezpečněji bude na východě, usoudili Feliksovi rodiče, v některém polském městě anektovaném Sověty v rámci paktu o neútočení, jejž Hitler uzavřel s Josifem Stalinem. Obsahoval i tajnou dohodu o rozdělení východní Evropy mezi nacistické Německo a Sovětský svaz.

A tak se Feliks na podzim 1939 rozloučil s rodiči a sestrou a z takzvaného Generálního gouvernementu Polsko odešel – tedy z německé okupační zóny v právě poraženém státě, která se rozkládala na většině území středního, jižního a nakonec i jihovýchodního Polska, včetně Varšavy a Lublinu. Urazil dvě stě dvacet kilometrů a přes demarkační linii podél klikaté řeky Bug se vplížil do města Lvov, které okupovali Sověti. Bylo osídleno už od pátého století a žilo v něm několik set tisíc Poláků, Ukrajinců i Židů.

Podařilo se mu tam vystudovat skoro dva ročníky medicíny. Přežíval ve studentských příbytcích a vyhýbal se ruským vojákům, kteří zatýkali fyzicky schopné muže a posílali je na práci do vzdálených sovětských černouhelných dolů.

Když se však přiblížilo léto 1941, měl se nejistý stav v Polsku změnit k horšímu.

V červnu Hitler nařídil německé armádě, aby nečekaně zaútočila na Sovětský svaz, svého partnera při dobývání Polska. Operace Barbarossa se měla stát jednou z největších vojenských akcí moderních válek, kterou Hitler zahájil s cílem odstranit hrozbu komunismu a dobýt sovětské území.

V Polsku němečtí vojáci překročili demarkační linii a vstoupili na území ovládané Sověty. Brzy k hrůze obyvatel vpochodovali i do Lvova a během následných zmatků pročesaly různé smíšené gangy studentů úkryty a také prostory, kde bydlel Feliks, a hledaly Židy. Násilníci Felikse srazili na zem a přikázali mu, aby vydrhl podlahu nové hospody pro německé důstojníky.

Němci dávali přednost Ukrajincům, pokud to nebyli Židé či komunisté. Městem obcházeli místní ozbrojenci, kteří okrádali a bili Židy i Židovky. Feliks se později dozvěděl, že němečtí vojáci rozvášnili městské davy rozšířením fámy, že Židé mají na svědomí hromadné zabíjení místních vězňů v době sovětské okupace.

Davy dovlekly Felikse až do rozlehlého pracovního tábora v jedné továrně na předměstí, jenž sestával z bezútěšných řad cihlových budov, plotu z ostnatého drátu a baráků s lůžky vyrobenými z dřevěných přepravek. Vězňové pracovali na nábřeží u řeky Poltvy, jež městem protéká. Kdo byl unavený a hrbil se, dostával ze všech stran kopance německých stráží.

Nesmíš upadnout, řekl si Feliks, když se připojil k ostatním. Dělal, že nic necítí. Práce trvala dlouhé hodiny, a když byla hotová, museli vězňové běžet zpátky do baráků, kolem těl mužů, kteří byli postřeleni a ponecháni osudu, dokud nezemřeli.

O několik dní později se Feliksovi podařilo strážím vyklouznout. Utíkal, dokud nebyl tábor z dohledu. V městě Němci hledali automechaniky a Feliks se rychle rozhodl, že práce v autoservisu zkonfiskovaném německou policií bude mnohem lepší než být uvězněn v táboře nucených prací. Dobrovolně se přihlásil se skupinou Židů.

„Nemám o mechanice ani tušení,“ svěřil se Polákovi, který byl zjevně vedoucím. Bylo to riskantní přiznání, ale Feliks usoudil, že by to hlavní automechanik brzy poznal sám.

„Pssst,“ řekl mu Polák, „buď zticha. Pomůžeme ti, až budeme moct. Jen dělej, co ti řeknu.“

A tak Feliks vyklepával, záplatoval a ohýbal plechy a dělal to tak dobře, že si ho vzal jeden německý důstojník stranou do tichého kouta autodílny.

„Je pravda, že studuješ medicínu?“

Feliks zaváhal a na důstojníka zkoumavě pohlédl. Byl to sotva třicetiletý německý armádní lékař.

„Ano,“ odpověděl potichu.

„Poslouchej,“ řekl mu doktor naléhavě. „Dnes v noci vás odsud všechny začnou odvážet, nevím kam.“

Pak ukázal prstem na shluk budov hned za dílnou.

„Vlevo od tamté budovy je stáj. Dám ti něco, co mi tam máš odnést, a sejdeme se tam.“

Feliks šel rychle a dával si dobrý pozor, aby si ho nevšimli němečtí vojáci, jichž byla dílna plná. Ve stáji mu pak lékař ukázal jedno odlehlé místo u koní. „Tady tě nenajdou.“

Feliks se tam skrčil.

„Odsud se pak musíš nějak dostat a dojít do města,“ nařídil mu doktor a odešel.

Ještě jednou se pak vrátil, pozdě v noci, a dal Feliksovi vařené kuře. Ve světě, který zešílel, to bylo laskavé gesto, a Feliks jen s obtížemi hledal slova díků.

„To je vše, co pro tebe mohu udělat,“ řekl mu doktor. „Je mi to líto.“

Zachmuřil se a zmizel.

Jak lékař řekl, druhý den ráno autodílnu vyklidili a židovské pracovníky někam odvezli. Jediné místo, kam Feliks podle svého soudu mohl jít, byla jeho kolej, a tak se vplížil dovnitř a pustil se po schodech dolů. V suterénu našel tři studenty medicíny, kteří se choulili na podlaze. Feliks slyšel tichý dech pronásledovaných mužů čekajících ve tmě.

Ve Lvově stále řádily gangy. Feliks a jeho tři spolužáci se rozhodli vyrazit dál na východ, přes pole a lesy, kde se v noci schovají. Vyplížili se z koleje a šli pěšky, kilometr za kilometrem, až město ustoupilo obdělaným polím. Někdy kolem nich v noci s rachocením projel ruský nákladní vůz a Feliks na něj divoce mával v naději, že by je vojáci mohli zavézt do Moskvy. Ti na ně ale jen namířili pušky a pokračovali v jízdě.

A tak šli Feliks a jeho společníci dál, kolem lánů s obilím a statků pěstitelů řepy, až spatřili v dálce vesničku. Štetl* Zoločiv, jenž byl kdysi součástí Rakousko-uherské monarchie, byl jednou z nejstarších osad v Haliči. Blížili se k ní beze slova pomalými a opatrnými kroky mezi shluky bříz a smrků, protože si nebyli jistí, co na ně za lesem čeká.

Jakoby odnikud se však objevili ozbrojení muži, zezadu i ze stran a s namířenými puškami. Vmžiku dovlekli Felikse a jeho spolužáky na náměstí. Všude ležela mrtvá těla, navršená na hromadách. Felikse nejprve napadlo, že se ti lidé modlí.

„Seřadit! Ruce vzhůru!“ zařval někdo.

Náměstí bylo hromadné popraviště.

Feliks si musel kleknout na dlažbu posetou mrtvolami. Vzhlédl k cihlové zdi přímo před sebou. Němečtí vojáci se je chystali postřílet před zraky uchváceného davu stovek místních statkářů a majitelů krámků, kteří přicházeli do vesnice přivítat Němce chlebem a solí a s jistotou, že Němci budou mnohem méně násilničtí než Sověti.

Feliks zavřel oči a čekal, tři vteřiny, pět, deset. Jeho mysl i tělo byly klidné. Takhle asi vypadá smrt, napadlo mu.

Myslel na otce, jemuž se před několika měsíci podařilo uprchnout z okupovaného Lublinu a proniknout do Lvova. Když plaval přes úzký pruh řeky Bug, chytili ho sovětští vojáci a obvinili ho, že je špion.

„Jsem jenom Žid, který hledá syna,“ prosil je.

Vojáci ho pustili a otec brzy našel kolej, kde bydlel Feliks. Když spatřil syna, který neměl v noci na zahřátí nic než špinavý kabát s chybějícím knoflíkem, rozplakal se.

Feliks při pohledu na otce žasnul – ty známé oči a úsměv v městě plném cizích lidí. „Neboj se o mě,“ řekl mu. „Tady mě aspoň nikdo nezabije. Nikdo mě nezastřelí.“

Otec ukázal na Feliksův kabát. „Kdyby tohle viděla matka, byla by moc nešťastná,“ pokáral ho. Ve městě pak sehnal jehlu a niť a nový knoflík.

„Zůstaň se mnou,“ prosil ho Feliks. Vymyslí už, jak sem dostat i ostatní.

Otec však zavrtěl hlavou. „To nejde. To je naprosto vyloučené.“

Za několik dní se vrátil do Lublinu.

A teď se Feliks krčil v popravčí řadě vedle svých tří společníků a čekal na první kulku. Měl skoro pokojný pocit, jako by plul pod vodou, kde není nic slyšet a nic se nehýbá. O mnoho let později dospěl k názoru, že jeho tělo se tak bránilo před posledním bolestným okamžikem násilí.

Dvacet vteřin. Třicet. Feliksovi napadlo, že je už nejspíš po smrti. Tak krátký život to byl, sotva dvacet let, pomyslel si.

Konečně otevřel oči, zamžikal a rozhlédl se kolem sebe. Německé katy i mnoho diváků zasáhly střely. Pohlédl doprava a spatřil jednoho ze spolužáků zhrouceného na zemi, mrtvého v kaluži krve. Pak zahlédl stín dvou odlétajících sovětských letadel. Začala náměstí ostřelovat zrovna ve chvíli, kdy popravčí četa mířila puškami na oběti, a trefila německé vojáky i chlapce vedle něj.

Byl to zlomyslný zvrat osudu. Život a smrt od sebe dělily jen centimetry a vzduch mezi mrtvými těly.

Utíkej. Feliks a dva jeho zbývající spolužáci vyrazili skrz stromy k řece na kraji vesnice. Nebylo kde se schovat, kromě studené kalné vody, a tak se do ní celí ponořili. Feliks si na hlavu nahrnul chrastí a klacky, aby se ukryl. Ztratil pojem o čase i o východu slunce a měsíce. Voda byla neúprosná. Údy mu v ní znecitlivěly, až mu bylo tak mizerně, že mu bylo jedno, jestli zemře. Uplynulo několik dní. Konečně z vody vylezl a s ostatními se pomalu blížil k vesnici. Prošli kolem skupiny místních mužů.

Jeden z nich se zasmál: „Další tři Židi, co je nezabili?“

Pogromy, které se přehnaly východním Polskem ve dnech po německé invazi, však konečně skončily. Na konci cesty našli židovskou nemocnici, která byla stále v provozu a kde si trojice svlékla hnijící oblečení a upadla na lůžka. Feliks nemohl usnout. Chtěl poslat zprávu otci. Musel dát rodině vědět, že je pořád naživu.

Feliks a jeho spolužáci odešli z nemocnice a přes pole, která přešli teprve před několika dny, se vrátili do Lvova. Tam Feliks našel jednoho Poláka, který byl ochoten propašovat vzkaz do Lublinu.

Feliks nikdy nezjistil, jak jeho otec přesvědčil polského taxíkáře, aby pomohl židovskému chlapci v zemi, kde takové gesto znamenalo jistou smrt, kdyby se o něm někdo dozvěděl. Taxíkář z Lublinu však o tři dny později proklouzl pod rouškou noci do Lvova. Feliks se rozloučil se spolužáky, vplížil se do auta a zavřel oči.

Jel domů.

* Městečko s židovským obyvatelstvem (pozn. překl.).

KAPITOLA DRUHÁ

Barva krve

Lublin, Polsko

1942

Zvlněné kopce lublinské krajiny na jaře zežloutly a zazelenaly se. Vítr provoněl širé lány kvetoucí řepky vůní slézu a medu. Lucyna Stryjewská kdysi na jaro čekala proto, že po něm následovalo léto, které znamenalo procházky po klikaté stezce na obecní koupaliště, bosa a celá zpocená, a lenivé noci doma s mladším bratrem s baculatými tvářemi jménem David. V posledním příjemném létě, kdy ještě měli měkké postele a večeře servírované na porcelánu, bylo Lucyně čtrnáct a Davidovi teprve šest.

Od té doby minula tři další léta a jednoho pošmourného rána v listopadu 1942 probudil Lucynu několik hodin před úsvitem křik.

Vyjděte na náměstí!

Zprudka se posadila a zahleděla se do tmy. Mžourala na neznámé tvary a stíny v cizí chatrči, kde teď její rodina bydlela. Nesnášela to tu, ten neutuchající zápach potu a hniloby, ostnatý drát a ozbrojené stráže, které je tu držely pod zámkem jako nějaká hospodářská zvířata. Ale aspoň měla pořád rodiče a bratra, což byl sám o sobě zázrak. Patřili k posledním Židům v posledním židovském ghettu v Lublinu.

Všichni Židé budou deportováni na východ.

Lucyna se otočila k otci, který stál a bez hnutí naslouchal pokynům v jidiš a polštině. Tvář mu zpopelavěla. Tolik lidí už odvezli, sousedy, přátele, bratrance, sestřenice i prarodiče, jen s kostkou mýdla či několika posledními stříbrnými předměty nacpanými do batohů.

Němci hovořili o židovských osadách na východě, ale v ghettu kolovaly šeptané útržky informací od polských přátel o nacistickém táboře jménem Majdanek, který byl vidět z hlavní silnice do Lublinu. „Něco tam stavějí,“ varovali Poláci, „něco velmi podezřelého.“

Rodině Lucyny a několika tisícům dalších Židů bylo řečeno, že v Lublinu zůstanou – ve stálé židovské osadě zřízené na vyčerpaném kousku půdy, kterou kdysi obdělávali polští venkované. A teď ten křik.

Žádná židovská osada už není.

Mají tam jít, nebo se schovat? Mají na to den, nebo hodinu? V přítmí časného rána se Lucyně zdálo, že čas běží příliš rychle, v jakémsi rychlém sledu naléhavého šepotu mezi matkou a otcem, který nedokázala snést. A pak přišlo další oznámení, ještě depresivnější než ostatní.

Vyjděte na náměstí! Máte tři dny. Každý, kdo se bude skrývat, bude zastřelen.

Válka přišla do Lublinu ze zatažené noční oblohy. Když bomby padaly, Lucyna se choulila ve sklepě. Výbuchy a svištění bomb pokračovaly až do rozednění a bylo to děsivější než všechno, co do té doby slyšela. A potom spatřila něco, na co nikdy nezapomněla – německé vojáky s kulomety, kteří pochodovali po ulicích a náměstích a těžkými botami drtili trosky zřícených domů. V posvátný den svátku Roš hašana, židovského Nového roku, vpochodovali až do synagogy; a pak se otočili a beze slova zase vyšli, jako by odhadovali, jak splnit zadaný úkol.

„Tahle válka by mohla být horší než kterákoli jiná,“ řekl onu první noc otec, jehož zaskočil pád polské vlády a útěk jejích členů do Londýna.

Bylo září 1939 a Lucyna právě dokončila první ročník soukromého židovského gymnázia, stejně jako desítky dalších dívek, místních Gitel, Chav, Helen a Regin. Teď je ale většina čtvrti zničená a zbyly z ní jen hromady betonu a skla. Rodiče Lucyny v bytě nahromadili zásoby potravin a schovali šperky.

Dospělí si povídali u kuchyňského stolu a vyměňovali si spíš klepy než novinky, protože oboje lublinské noviny v jidiš, Lublinský deníka Lublinský hlas, přestaly vycházet. Některé rodiny utekly na východ do částí Polska obsazených Sověty. Jiní zase plánovali, že se ukryjí na půdách, ve sklepích, skříních ve zdi nebo zadních prostorách místních jatek.

Sousedé Lucyny chtěli uprchnout autobusem do Sovětského svazu. Bylo v něm místo i pro její rodinu, ale pro rodiče nepřipadal nový život v nitru vzdálené cizí země v úvahu. A tak poslušně odevzdali rozhlasové přístroje a kožichy a nasadili si na rukáv pásku s Davidovou hvězdou.

V roce 1939 žilo v Lublinu sto dvacet dva tisíce obyvatel a každý třetí byl Žid. Židé byli zastoupeni v městské radě, ovládali stovky obchodních a společenských organizací a vlastnili stříbrotepecké dílny a koželužny. Všechno se to přežene, říkali někteří představitelé obce a byli přesvědčeni, že němečtí okupanti a jejich nařízení představují jen dočasný problém a znamenají pouhý politický nezdar, a ne trvalou změnu v životě polských Židů.

Esesáci a němečtí občanští správci jim však zanedlouho zabavili domy. Názvy ulic se změnily v německé a Litevský park u hlavní třídy byl pojmenován po Adolfu Hitlerovi. Lucyna sledovala, jak vojáci v bílých rukavičkách shromažďují Židy na nucené práce a během několika vteřin odvádějí syny, manžely i otce. S rodiči a bratrem se schovávala v bytě, ale jednoho dne do něj vtrhli tři vojáci. Dožadovali se prohlídky knihovny a ukradli Lucynině matce hodinky, které měla na ruce.

Po celém městě se objevily nápisy: Z důvodu veřejného zájmu se tímto s okamžitou platností zřizuje uzavřená židovská obytná čtvrť.

V této nové židovské čtvrti měli být Lucynini rodiče nepostradatelní. Její otec Leon hovořil pěti jazyky a před válkou dělal soudního tlumočníka. V ghettu bude pomáhat řídit židovskou správu. Lucynina matka Lea vystudovala medicínu a stala se zubařkou. Bude v nemocnici ošetřovat Němce i Poláky. A Lucyna dostane povolení pracovat v bance ve městě.

Němci říkali tomuto prvnímu ghettu „židovská čtvrť“, ale pro Lucynu to byl malý výsek pekla v nejstarší a nejchudší části Lublinu podél ulic Lubartowska a Franciszkanska. Všude byla špína a v ulicích pokrytých silnou vrstvou bláta u velké synagogy, kterou si lublinští židé postavili v roce 1567, se tísnily desetitisíce lidí.

Lucyna, rodiče a bratr byli namačkáni v bytě s třemi dalšími rodinami. Lucyna byla vděčná za pracovní povolení, které jí umožňovalo odcházet ze zbědovaných domů nacpaných k prasknutí zbědovanými lidmi. Procházka do banky jí skýtala několik okamžiků klidu a příležitost zapadnout do známých ulic města, kde kdysi pobíhala jako školačka v nových bílých punčocháčích a kožených botkách a s hnědými vlasy svinutými do drdůlku.

V ghettu němečtí vojáci utrhávali Židům plnovousy. Matky směňovaly snubní prsteny za denní dávku uhlí. Celé rodiny zabíjel tyfus. Lucyna však byla opatrná; jen jedno léto a zimu ji trápily bublavé zvuky v břiše, ale zdálo se, že je to jen dočasný problém, nepříjemná vzpomínka, která pomine, jakmile se Evropě vrátí zdravý rozum.

Zničehonic se objevili muži v černých uniformách a černých čapkách. Představitelé Rady starších jim říkali Ukrajinci, i když podle přízvuku mezi nimi byli i Lotyši, Bělorusové, Estonci, Litevci a Rusové. Jednou v březnu 1942 pozdě v noci ghetto obklíčili, rozsvítili městské lucerny a přinutili ospalé a vylekané rodiny vyjít ven. Pak přišlo děsivé oznámení: každý den bude odvezeno a přesídleno na východ jeden tisíc pět set Židů.

Rodina Lucyny získala od německých bezpečnostních sil výjimku – speciální razítko na identifikační kartu pro Židy, kteří vykonávali důležitou práci. Když bylo ghetto prázdné, přestěhovali je spolu s několika tisíci dalších Židů do menšího ghetta vybudovaného na zemědělské půdě, kde kdysi bydleli nejchudší polští venkované. Ty naopak Němci přestěhovali do městských bytů židovských rodin. Lucyna cestou z banky vídala na balkonech v druhém patře chřadnoucí prasata a kachny. Absurdní pohled.

Židům určeným k deportaci nařídili, aby se hlásili ve staré synagoze, kde si odjakživa, co Lucyna pamatovala, připomínali narození a úmrtí, pořádali svatby a modlili se o Vysokých svátcích k Bohu. V oněch prvních dnech března 1942 však byla synagoga plná mužů v černých uniformách, z nichž někteří nebyli o mnoho starší než chlapci. Odkud tihle násilničtí věznitelé přišli? Byli rozhodně děsivější než obávaní důstojníci SS, kteří chodili po městě.

Muži v černém vtrhávali do každičkého bytu v ghettu, vyháněli Židy ven a pažbami pušek mlátili po hlavě ty, kdo se loudali nebo vzdorovali. Bezuzdně zabíjeli, chladně a bez rozmyslu. Na ulicích se odehrávaly chaotické krvavé výjevy. Ghettem otřásal rachot střelby, pláč dětí a řev mužů, kteří běhali po schodech činžáků s nabitými tasenými pistolemi.

Lucyna se choulila v domě s rodiči a bratrem a ze všech sil se snažila neposlouchat. Bylo jí šestnáct a seznámila se s chlapcem.

Příslib čehosi sladkého a nového jí v noci nedal usnout a naplňoval ji nadějí, přestože rozum jí velel, že v ghettu není na lásku místo. Feliks Wojcik už toho z války viděl mnohem víc a byly to okamžiky, o nichž se mu skoro nikdy nechtělo vyprávět. Byl ale laskavý a vroucný a pro Lucynu představoval tolik potřebné vytržení z násilí kolem. Feliks pracoval s jejím otcem jako zdravotník na lublinském nádraží. Jeho rodina byla také ušetřena, protože i její práci Němci považovali za příliš důležitou, než aby ji deportovali.

Když bylo velké ghetto prázdné, nastěhovaly se obě rodiny do novějšího menšího ghetta, kde se za ostnatým drátem choulily shluky chýší s doškovými střechami. Letní byty pro Židy, říkali Němci a pak trvali na tom, aby si každá rodina založila zahrádku. Vojáci to říkali celkem přátelsky a nabízeli odměnu každému, kdo umí obdělat půdu.

„Nikdy bych nevěřil, že Židi dokážou sázet květiny,“ řekl s úsměvem jeden důstojník gestapa Feliksovi, jemuž se povedlo vypěstovat květy barvy krve. Později Feliks přiznal, že se tehdy bál, aby za to neschytal kulku do hlavy.

Lucyna se doslechla, že toto nové místo má být stálou židovskou osadou. Židovští předáci dostali oficiální úkoly – zajistit bydlení, stravu, finanční prostředky, registraci a odvšivení. Jenže deportace pokračovaly dál a odjížděli i židovští policisté a předáci ghetta, kteří se domnívali, že našli způsob, jak v Lublinu i s rodinami zůstat. Lucyna se děsila, že celý proces bude krvavý a brutální. Je to jen otázka času?přemítala zachmuřeně.

Jednoho dne před svítáním v listopadu 1942 vzbudil Lucynu z tvrdého spánku křik. Žádná židovská osada už nebude. V zatuchlé chatrči, kde s rodinou bydlela, sledovala, jak si rodiče šeptají.

Najednou vešel Feliks a stanul před nimi. „Odvedu ji!“ řekl.

Feliks a Lucyna se ukryjí. Jeho otec vyrobil ve zdi tajný prostor, kde se sice dalo jen stát, ale bylo tam místo i pro Lucynu. Podívala se na svého otce.

„Běž!“ řekl jí úsečně. Její matka půjde do nemocnice, kde snad doktory a zubaře ušetří. Lucynin otec se schová na půdě budovy své kanceláře v ghettu a David se ukryje u rodinných přátel. Lucyna na své rodiče naposledy pohlédla; ve světle časného rána byli jen stíny.

„Jdi, moje milá,“ opakoval otec. „Postarám se o tvého bratra a vymyslím, co se dá dělat.“

Na námitky nebyl čas. Lucyna zamířila s Feliksem do chatrče, kde bydlela jeho rodina, vlezla do černého rozeklaného otvoru a stoupla si vedle jeho rodičů a sestry. Sotva viděla vlastní prsty. Byl tam nedýchatelný vzduch a zakašlání nebo kýchnutí by nepochybně vedlo k jejich dopadení. Cítila se tam jako v pasti a zoufale toužila dostat se ven.

Stáli tam smáčknutí ve tmě osm hodin. Pak někdo zaťukal na zeď a zašeptal: „Můžete ven. Ghetto už není.“

Lucyna vylezla z otvoru a zamžourala do světla. V ulicích byl nepřirozený klid, když běžela do jejich chatrče. Našla shrbeného otce, jak vzlyká. Židovské doktory a zubaře odvezli do tábora o kus dál po silnici, na to hrozné místo jménem Majdanek.

Až do konce života si pak Lucyna představovala, jaké by to bylo, kdyby se mohla s matkou rozloučit, co by si asi řekly v ten tísnivý a zoufalý okamžik, kdy by se musely rozhodnout, jestli chtějí zemřít spolu, nebo se rozdělit, aby přežily.

Venku se opět ozval křik.

Shromážděte se k deportaci na hlavním náměstí! Máte tři dny.

Feliksův otec byl zoufalý. „Jste tak mladí,“ řekl tehdy v noci Lucyně a Feliksovi. „Utečte přes ostnatý drát. Aspoň vy dva přežijete.“

Druhý den za svitu mdlého zimního slunce Lucyna s Feliksem přelezli plot v naději, že se jim podaří proklouznout kolem ukrajinských stráží, které ghetto dnem a nocí hlídaly. Před nimi se rozprostírala otevřená pole, krajina, kterou Lucyna znala odjakživa, uklidňující kopce a stromy. Ale když běžela, slyšela blížící se štěkot hlídacích psů. Kolem uší jí svištěly kulky. Nedbala na pálení v plicích a zrychlila.

Cítila, jak ji dozorci dohánějí, ještě než je uviděla. Bezmocně přihlížela, jak pes trhá Feliksovi lýtko. Určitě tady zemřeme, pomyslela si, sami na holém poli, které teď skropí čerstvá krev. Jeden z dozorců ale zařval: „Zpátky do ghetta! Zpátky do ghetta!“

Někdo začal točit kovovou koulí s hroty zavěšenou na koženém pásku. Feliks se pokusil chránit si obličej, ale po ranách přestal natrvalo částečně vidět na levé oko. Došli zpět do ghetta, přelezli plot a našli Feliksovy rodiče a sestru, kteří se právě chystali odejít se všemi ostatními k deportaci na náměstí. Zbitý a zakrvácený Feliks je prosil, aby si to ještě rozmysleli.

„Už nechceme bojovat,“ odpověděl Feliksův otec. Po mnoha měsících v ghettu byl hubený a vyčerpaný. Už to nebyl ten chlap, jenž kdysi přeplaval řeku Bug, aby navštívil syna.

Lucyna s Feliksem šli najít Lucynina otce. Krčil se s Davidem ve zdi a Feliks s Lucynou se vmáčkli k nim. Z otvoru pak Feliks přihlížel, jak jeho otec a sestra kráčejí se sklopenými hlavami k deportačnímu shromaždišti jako truchlící v listopadovém sněhu.

Lucynin otec měl ještě jeden poslední plán. „Pokusím se zařídit, abyste se v noci, až bude tma, dostali přes ostnaté dráty.“

První útěk nevyšel, ale Lucinin otec trval na tom, že to musejí zkusit znovu. Jedinou druhou možností byla deportace. Hodiny plynuly. Ve čtyři ráno se otec vyplížil ven a pokynul Lucyně, Feliksovi a Davidovi, aby vyšli za ním.

Noc byla tichá. Téměř všechny lidi v ghettu už deportovali anebo zabili. Dva ukrajinští dozorci je ostražitě sledovali, jak se blíží k plotu. Lucynin otec sáhl do kapes a vytáhl dvoje náramkové hodinky, plnicí pero a láhev vodky. Lucyna nevěřila svým očím, že mu ještě zbyly nějaké cennosti.

„Mám tady dvoje hodinky a tři osoby,“ řekl dozorcům. „Chtěl bych, abyste se dívali jinam. Chci dostat rodinu ven.“

Strážní se zarazili. Nikdo se nehýbal. Nakonec jeden z nich přikývl. Lucyně napadlo, že si mohli hodinky klidně vzít a je všechny zastřelit, ale v té chvíli myslela jen na otce.

„Prosím tě, pojď s námi,“ žadonila a tahala ho za rukáv.

Zavrtěl hlavou. „Nemůžu. Musím za vaší matkou.“

Prostrčil Lucynu, Davida a Felikse skrz plot z ostnatého drátu.

„Běžte,“ řekl jim odhodlaně. „Běžte a postarejte se o sebe, jak dokážete.“

Lucyna se na otce naposledy podívala a už podruhé za tři dny se rozběhla. S bratrem a Feliksem divoce kličkovali po polích, utíkali tmou přes zmrzlou půdu a čekali psy a výstřely. Čekal je však jen tichý a mrazivý úsvit v lublinské krajině.

O pár kilometrů dál spatřili na cestě polského rolníka v koňském povozu a poprosili ho, zda by je nesvezl do města. Rolník mlčky přikývl. Lucyna věděla, že je to od něj velmi laskavý čin, protože Němci dávali pytel cukru každému, kdo udal nějakého Žida.

V městě se Lucyna s Feliksem a Davidem přikradli k domu jedné Polky, která znala Lucyninu matku. „Moje milá,“ povzdechla si žena, když spatřila Lucynu. „Jestli potřebujete peníze, tak vám pomůžeme, ale přes noc vás tu nechat nemůžeme.“

Feliks znal zahradníka, který u nich před válkou pracoval. Plížili se s Lucynou a Davidem stíny, i když věděli, že každičkou vteřinou strávenou na ulici nesmírně riskují. U zahradníka Feliks potichu zaťukal na dveře. Otevřela jeho žena hubená jak tyčka, a když spatřila Felikse, zbledla a pokřižovala se.

„Můj Bože! Kde je máma s tátou? Co tu děláš?“

„Můžete mi pomoct?“

Zahradníkova žena spěšně dostrkala trojici do skleníku a Lucyna se zhluboka nadechla, protože tam bylo teplo. Mohou tam zůstat přes noc, ale ráno přijdou muži, kteří ve skleníku pracují.

„Udali by vás gestapu,“ varovala je žena a zabalila Felikse do manželova zimního kabátu. „Všechny by nás zabili.“

Feliks později přemítal, zda by se zachoval stejně a riskoval vlastní život, aby pomohl druhým, zda by odolal nutkání přežít. Noc uběhla rychle. Druhý den ráno Feliks navštívil dalšího rodinného přítele, Poláka, jenž jeho otci slíbil, že mu schová nástroje a stroje. Muž dal Feliksovi jména několika lidí, kteří působili v polském odboji.

Když byli zase na ulici a neměli kam jít, Lucyna zaslechla, že jejího otce zastřelili; jako jednoho z posledních Židů z židovského lublinského ghetta odsouzeného k zániku.

KAPITOLA TŘETÍ

Svatba

Varšava, Polsko

1942–1943

Shrbení a s bradami přitisknutými k hrudi se Feliks, Lucyna a David pár hodin po půlnoci vyplížili z železničního nádraží ve Varšavě a modlili se, aby v tomto městě, které intenzivně pátrá po Židech, vypadali jako árijci. Ulice byly skoro prázdné a osvětlovaly je jen pouliční lucerny rozmarným oranžovým světlem. Feliks byl rád, že je temno. Tvořili podezřelou trojici – dvaadvacetiletý mladík s šestnáctiletou dívkou a teprve devítiletým chlapcem, bez zavazadel, bez rodičů.

Feliks zastavil řidiče s dvoukolákem. V centru byl hotel, kde, jak Feliks slyšel, se skrývají židovské rodiny před gestapem. Vešli by se do dvoukoláku všichni tři? Možnost, že je řidič odmítne, byla děsivá. Byli sto osmdesát kilometrů od domova a Feliks se ve Varšavě moc nevyznal.

Pohlédl na Lucynu a Davida a v nočním vzduchu se zachvěl. Lucyna byla tak statečná, když seděla s bratrem ve vlaku, který uháněl nocí pryč od všeho, co znala!

Do Varšavy dorazili jen s několika drobnými, které jim do kapes nacpal Lucynin otec, když dceru pobídl, aby s Davidem a Feliksem utekla z ghetta. Uběhlo teprve několik dní, ale Feliksovi připadalo, že to snad bylo v jiném životě, kdy měl matku, otce, sestru i nevalnou naději, že v poslední židovské lublinské osadě společně přežijí.

Po jediné noci v suterénu u zahradníka se Feliks s Lucynou a Davidem plahočili po zledovatělých ulicích k domu v centru Lublinu, kde Lucynina rodina kdysi bydlela. Jedna polská sousedka, která se živila praním prádla, tehdy slíbila, že jim schová rodinné stříbro a obrazy. Před válkou to byla jedna z nejsnobštějších čtvrtí; honosné domy byly růžové, zelené a žluté a v květináčích za okny i u dveří kvetly kytice vlčích máků. V době německé invaze čtvrť zažila silné bombardování, které se soustředilo na shluk vládních budov, a tak teď Feliks s Lucynou a Davidem pomalu kráčeli ulicemi plnými betonu a skla.

Lucyna vešla do domu sama a Feliks s Davidem ji sledovali z ulice.

Ze dveří vyhlédla stará sousedka: „Můj ty bože, kde máš rodiče?“ Lucyna hledala obtížně slova, aby popsala, co se stalo a proč má propadlé tváře a stažený žaludek a najednou se bojí poprosit o pomoc sousedku, která ji zná od čtyř let, kdy ještě nosila podkolenky a mašličky ve vlasech. Vysoukala ze sebe:

„Prosím vás, mohla bych si vzít jeden svícen, abych ho mohla prodat a dojet do Varšavy?“

„Všechny jsou na půdě,“ vyhrkla sousedka. „Přijď ve dvě a všechno ti nachystám.“

Lucyna si v její tváři povšimla záblesku zaváhání. Objevil se a zase hned zmizel, jako tichounký šelest spadaného listí pod botou, který zažene lovnou zvěř. Něco tu nehrálo. Lucyna se bez dechu vyřítila ven a i s Feliksem a Davidem se schovala za nedaleký dům, odkud bylo dobře vidět na ten jejich. Brzy přijeli dva gestapáci a řítili se dovnitř. Za chvilku zase vyšli, s křikem mávali na všechny strany a pak se rozdělili a začali ulici pročesávat.

Nedaleko odsud stál ještě jeden činžovní dům, kde znal Feliks jednoho ševce. Německé bomby půlku budovy zničily, ale Feliks s Lucynou a Davidem se tam vplížili a zlehka zaťukali na ševcovy dveře. Otevřela jeho žena.

„Hledá nás gestapo,“ zašeptal Feliks.

Protože sousedka viděla jen Lucynu, ševcova žena jí ukázala na závěs v rohu kuchyně a Lucyna za něj vklouzla. Feliks s Davidem si sedli ke kuchyňskému stolu, na kterém v lepších časech stávalo telecí, borůvkové knedlíky a čaj. Feliks slyšel, jak Němci dupají na schodech. Ševcova žena vyšla na chodbu, aby vyprášila přikrývku, jako by měla plno práce s ranním úklidem.

„Neviděla jste tu běžet Židovku?“ zeptal se jeden z gestapáků.

„Tady žádní Židi nejsou,“ utrousila znuděně žena. „Všichni jsou mrtví.“

„Byla tu jedna Židovka, zrovna nám zmizela.“

„Klidně pojďte dál, tady nikdo není.“

Oba gestapáci vešli do bytu. Feliks ztuhnul. Spatřil pod závěsem špičky Lucyniných kožených bot.

O zlomek vteřiny později gestapáci odešli. Feliks s Lucynou a Davidem opět unikli zatčení. Feliks poděkoval ševcově ženě a všichni tři vyklouzli ven. Zamířili na sever k vlakovému nádraží v sousedním městě, kde je nikdo nepozná. Musí z Lublinu pryč.

Hlavní nádraží ve Varšavě částečně poničil požár a bomby, ale Feliks hromadám spadlých cihel a kamení skoro nevěnoval pozornost, když vedl Lucynu s Davidem ven. Spící město vypadalo velké a neznámé, a tak byl rád, když k chodníku přijel řidič dvoukoláku a pokynul mu.

Feliks mu řekl název hotelu. Řidič mlčel, a když najednou odbočil z hlavní třídy do temné boční uličky, Feliks si toho nejprve nevšiml. Uvelebil se na sedadle a užíval si pocitu bezpečí pod rouškou noci. Lucyna seděla vedle něj zabalená v kabátě s kožešinovým lemováním. Brzy mu však napověděl instinkt, který si od začátku války vypěstoval; sevřel se mu žaludek a Feliks se napřímil.

„Kam to jedete?“ zeptal se řidiče.

„Však víte kam. Na gestapo.“

Feliksovi trvalo několik vteřin, než jeho slova strávil. „A proč nás tam vezete?“

„Špinaví Židi,“ odpověděl řidič. „Dostanu za vás spoustu peněz.“

Kdyby byl Feliks sám, možná by to vzdal. Jeho rodiče i sestra jsou nejspíš po smrti a představa, že by prosil o milost, mu připadala naprosto vyčerpávající, když ho bolely všechny kosti a hlava mu třeštila po mnoha měsících hladu, těžké práce a nepřetržité hrozbě násilí. Jenže měl s sebou Lucynu s Davidem, a tak se rozhodl rychle.

„Kolik byste dostal? Podívejte se, vezměte si všechno, co máme. Není toho moc, ale všechno je vaše.“

„Ne,“ odpověděl řidič. „Musíte tam.“

„Proč vám na tom záleží, jestli jsme naživu nebo ne?“

Dlouhá pauza.

„Můžete si vzít moje prsteny,“ zaprosila Lucyna. „Vezměte si moje hodinky a vůbec všechno, co máme.“

Řidič zajel s dvoukolákem k opuštěné barabizně u kraje silnice. Feliks si svlékl kabát a boty. Podal mu i plnicí pero. Lucyna mu odevzdala hodinky, prsten a peněženku. Svlékla si kabát lemovaný kožešinou.

„Nechte nás tady prosím,“ žadonila Lucyna.

Řidič si všechno vzal a zmizel a nechal Felikse s Lucynou a Davidem uprostřed noci na chodníku v okupované Varšavě. Nejbezpečnější místo, kam mohli jít, bylo židovské ghetto, kde měla Lucyna strýce.

Aspoň umřeme mezi Židy, pomyslel si Feliks, když se v nočním vzduchu plížili k centru.

Varšavské ghetto se rozkládalo za třímetrovými zdmi s úlomky skla nahoře a ostnatým drátem. Když se k němu blížili, Felikse napadlo, že plížit se dovnitř je stejně nebezpečné jako plížit se ven. Kolem nich prošla skupina Židů, která celý den pracovala někde ve městě. Byla mezi nimi i jedna známá tvář – kamarád Feliksova otce. Tudy, pokynul jim, a Feliks s Lucynou a Davidem šli za ním k mohutné bráně.

Když Němci v zimě 1940 zavřeli čtyři sta tisíc varšavských Židů do ghetta, založili tam židovští předáci tajné školy, noviny, knihovny, mládežnická hnutí i symfonický orchestr. Rabíni každý týden pronášeli kázání o víře a utrpení. Tajná síť židovských organizátorů dokumentovala porody i úmrtí, a pečlivě se tak věnovala záležitostem souvisejícím s životem. Němci však brzy snížili příděly potravin na méně než dvě stě kalorií denně a vyschl černý trh s bramborami a zelím.

V ghettu začalo přibývat špinavých dětí s bosýma nohama od bláta, které se choulily pod přikrývkami. Čekaly ve frontách s lžícemi a miskami na sběračku polévky z odřezků ředkviček. Osiřelé holčičky nosily osiřelá miminka. Ulice páchly mrtvolami, které lidé svlékli do naha, aby jim sebrali šaty, a pak je přikryli novinami.

Když tam přišel Feliks s Lucynou a Davidem, byly už statisíce obyvatel ghetta pryč; Němci je deportovali. Když se Feliks rozhlédl po osmi čtverečních kilometrech bídy a utrpení, z nichž největší židovské ghetto v okupovaném Polsku sestávalo, dospěl k názoru, že by snad bylo lepší, kdyby je Němci zastřelili.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Občan 865.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.