Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Mia Sheridan: Sběratel přání

Vydání první

Copyright © 2018 by Mia Sheridan

Published by arrangement with Brower Literary & Management

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2399. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Wish Collector vydaného v roce 2018

Český překlad © 2020 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover artist: Mia Sheridan

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1490-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1491-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Mia Sheridan

Sběratel přání

Tuto knihu věnuji Fredovi,

který vždy umí skvěle poradit.

Prolog

Jonahovo pohvizdování se odráželo od zdí vyložených mramorem, zatímco odhodlaně kráčel prázdnou chodbou budovy soudu. Vzhlédl ke klenutému stropu, zhluboka se nadechl a vychutnával si nestárnoucí vůni zákonu a pořádku. Bože, já to tu miluju, pomyslel si s uspokojením.

Do budovy Městského soudu v New Orleansu docházel už jako malý kluk, kdy doprovázel svého otce a doufal, že jednoho dne na něj budou všichni hledět stejně, jako se dívali na jeho tátu – s úctou, avšak zároveň i náznakem strachu.

„Pokud se tě ostatní trochu nebojí, synku, neděláš to správně.“ Otec samozřejmě tuto teorii aplikoval i na výchovu. Pokud v jeho domově někdo vládl železnou pěstí, byl to Edward Chamberlain.

„Dobrý den, pane Chamberlaine,“ pozdravila ho blonďatá právnička v pouzdrové sukni, jež právě procházela detektorem kovů. Vyšla na opačné straně a cestou se ohlédla přes rameno. Rychle ho sjela pohledem a kousla se do spodního rtu. Podobné náznaky po něm házela celé týdny, a ačkoli měl příliš práce na to, aby se věnoval volnočasovým aktivitám, jakmile případ uzavře, její „nabídku“ rozhodně využije. Z představy, jak z jejího pěkně tvarovaného těla svleče ten konzervativní kostýmek a zjistí, co nosí pod ním, ucítil mezi nohama příjemné škubnutí.

Seběhl schody ven a pohupoval přitom koženým kufříkem. Tenhle svět mi patří, pomyslel si s úsměvem.

Advokátní kancelář Applegate, Knowles a Fennimore sídlila necelý kilometr a půl od budovy soudu, proto se rozhodl jít pěšky. Cestou si opět pohvizdoval – tu písničku měl v hlavě zaseknutou už od oslavy Palmera Applegatea k odchodu do důchodu, která se konala před dvěma dny.

Palmer byl ze všech seniorních partnerů ve firmě nejstarší a jen tak mimochodem měl do veselého chlapíka daleko. Spíš to byl „nudný suchar“, Jonah se však domníval, že písnička s tímto názvem by se na oslavách asi moc nezpívala. Tak jako tak teď bude každý den nudit svou novou manželku na ozdobu místo zaměstnanců firmy, kam Jonah před půl rokem nastoupil.

Prestižní právnická kancelář sídlila ve dvou nejvyšších poschodích cihlové budovy, do níž Jonah s hvízdáním vešel, než se za ním dveře zavřely.

To každý o něm ví!

Výtah plynule stoupal, až se dveře s cinknutím otevřely.

„Dobré odpoledne, pane,“ pozdravila ho jeho sekretářka Iris.

„Iris. Nějaké –“ Odmlčel se, když se z křesla v malé čekárně po jeho levici zvedl muž. Justin.

„Pane, sdělila jsem tomuto gentlemanovi, že máte nabitý program, ale –“

Jonah přikývl a potlačil úšklebek. „V pořádku, Iris. Tohle je můj bratr Justin.“

„Ach,“ vydechla Iris. „Netušila jsem…“

Prozrazovalo to, jak málo ho kdokoli ve firmě zná, ačkoli tu trávil většinu svého času. Ani netušili, že Justin Chamberlain je jeho bratr. Justin byl také právník, ačkoli firma, pro kterou pracoval, sídlila v úplně jiné části města, a co Jonah slyšel, zastupovala častěji občany zdarma, než brala případy, u nichž si za právní pomoc mohli nechat zaplatit. Bylo s podivem, že si vůbec mohli dovolit vlastní kancelář.

Stiskl bratrovi ruku a s úsměvem si s ním potřásl. „Jak je, brácho? Dlouho jsme se neviděli.“

Justin se pousmál. „Máš chvilku?“

„Ani ne –“

„Je to důležité.“ Justin si prohrábl tmavě hnědé vlasy a odhalil tak chamberlainovskou ustupující linii, než si je zas spustil do čela.

Jonah významně pohlédl na své rolexky, zatímco Justin pokračoval. „Už týdny se ti snažím dovolat. Byl jsem i několikrát u tebe doma.“

Jonah si povzdechl. Bratrovy vzkazy dostal. Jen neměl čas mu zavolat. Co vůbec může být takhle důležitého?

Naznačil Justinovi, aby s ním šel do jeho kanceláře na konci chodby. „Měl jsem toho moc. Víš, že teď pracuju na tom velkém případu. Zítra mě čeká křížový výslech svědkyně, musím se na něj připravit. Tohle by mohl být –“

„Přesně o tom jsem s tebou chtěl mluvit.“ Justin zavřel dveře Jonahovy kanceláře a Jonah pocítil příval hrdosti, když viděl, jak se jeho bratr rozhlíží po malé, avšak luxusně zařízené kanceláři s výhledem na panorama New Orleansu. Když však pohlédl na Jonaha, Justin zvážněl.

„Nedělej to, Jonahu.“

„Co nemám dělat?“

„Tenhle případ.“ Zavrtěl hlavou a oči se mu leskly zkroušeností, nad níž by Jonah nejradši obrátil oči v sloup. „Murray Ridgley ten zločin spáchal a ty to moc dobře víš.“

Jonah se opřel o zeď a založil si paže. „Partneři jeho případ vzali, protože věří v jeho nevinu, Justine. Uznávám, že to nevypadá dobře. Nepřímých důkazů je… hodně. Jako každý občan si ale zaslouží spravedlivý soud a dobré zastoupení.“

„Proti tomu nic nenamítám. Jen říkám, ať odteď mluví do kamer někdo jiný. Ať svědkyni vyslechne někdo jiný. Znám tě, Jonahu. Jsi zatraceně dobrý právní zástupce. Pokud budeš chtít, tu ženu zničíš. Ale, prosím, nedělej to. Snažně tě prosím. Přenech to někomu jinému. Ať tohle není případ, kvůli kterému si tě všichni zapamatují. Není to něco, co by mělo být spojeno s tvým jménem.“

„Panebože, poslouchej se. Opravdu mě tu prosíš, ať nevyhraju?“ Za posledních několik týdnů se stal tváří tohoto případu – partneři se tak rozhodli a Jonah se ani nemusel ptát proč. Je pohledný a má úsměv sebevědomého mladého muže. Ženy se na něj rády dívají, muži ho uznávají. Porota mu věří.

„Prosím tě, abys nebyl jako táta.“

To Jonaha zastavilo jako rána na solar. Věděl, že Justin coby starší si doma vytrpěl nejvíc. Lví podíl tlaku, který Edward Chamberlain vyvíjel na své syny, padal hlavně na Justinova ramena. Jako malý se Jonah díval a učil se. Věděl, co v otci vyvolá záchvat vzteku i čím si vyslouží jeho uznání. A vždy si šel za tím druhým.

„Táta nebyl jenom zlý.“

„Někdo je?“

Dobrá otázka.

Možná Murray Ridgley, pokud ten zločin opravdu spáchal. I Jonah měl řadu pochybností. A tušil, že je tu něco, o čem mu partneři nepověděli. Neměl pro to však žádný důkaz, jen občas zaslechl zpoza zavřených dveří šepot, když zrovna procházel kolem.

A tento případ… Tento případ by ho mohl dostat na vyšší úroveň. Pokud by na partnery udělal dojem, doslova by to vystřelilo jeho kariéru ke hvězdám.

Jeden z mladších partnerů zaujme Applegateovo místo, avšak Knowles, jeden ze zbývajících dvou původních partnerů, je v podstatě chodící mrtvola. Do dvou let odejde do důchodu nebo zemře, a pokud Jonah udělá vše správně, mohl by se stát mladším partnerem a poté i partnerem firmy. Partnerem! Ani jeho otec se nestal mladším partnerem dřív než ve třiceti.

Jonah dřel, aby vystudoval vysokou školu za dva a půl roku, studoval právo ve zrychleném režimu, právnické zkoušky zvládl na první pokus a ihned poté získal nabídku na místo v jedné z nejprestižnějších advokátních kanceláří v New Orleansu. Byl jako rozjetý vlak. Pauzu si nemohl dovolit.

Jonah se zadíval bratrovi do očí. „Tátu uznávali.“

Justin přimhouřil oči. „Táta byl zkurvysyn, kterému záleželo na moci víc než na lidech. Ničit životy pro něj bylo stejně snadné jako namazat si chleba. Takový nejsi, Jonahu. Jsem tvůj bratr. Vím –“

„Dobře, poslouchej. Opravdu si cením tvého proslovu o tom, co je správné, ale ujišťuju tě, že ohledně své práce mám čisté svědomí. Murray Ridgley možná ten zločin spáchal.“ Murray Ridgley je možná monstrum. „Jeho případu se ale nevzdám. Zničilo by mě to.“

Justin na bratra dlouho hleděl, než odvrátil oči zpět k dechberoucímu výhledu za okny. „Mám jenom takový pocit… že si teď volíš cestu, Jonahu.“ Znovu se na něj zadíval a tentokrát si Jonah v bratrových očích všiml smutku, než se na něj Justin pousmál. „Kdybys z případu odstoupil… Máš pravdu, nejspíš bys u téhle firmy skončil, ale u mě v práci máš vždycky dveře otevřené.“

Jonah se uchechtl. „Abych bojoval s nespravedlností za pár drobáků? Pro to ses rozhodl ty.“

Justin se zasmál, znělo to však spíš suše než pobaveně. „Pomoc by se mi hodila. Na tomhle světě je až moc nespravedlnosti, brácho.“

„Někdo by mohl říct, že nemá cenu proti ní bojovat.“

„Někdo by to říct mohl.“

Při pohledu na člověka, kterého měl ze všech na světě nejraději, se mu sevřela hruď, v níž ho tížilo něco, co sám nedokázal popsat. Pocit, že –

Zazvonil mu telefon a vytrhl ho z toho podivného transu, který Jonaha ovládl. „Už se vážně musím vrátit k práci. Můžeme si promluvit jindy?“

Justin přikývl a opět s tím smutným úsměvem prošel kolem Jonaha. Položil bratrovi ruku na rameno. „Dobře, Jonahu. Promluvíme si jindy.“ S těmi slovy se otočil, vyšel z Jonahovy kanceláře a zavřel za sebou dveře.

Telefon nepřestával vyzvánět, Jonah ho však nezvedl. Místo toho došel k oknu a vyhlédl do parného letního dne. Ten pocit v hrudi se vrátil – ten podivný tlak. Bratr mi chybí, uvědomil si Jonah. Opravdu se mu vyhýbal. Jakmile však bude případ uzavřen, hodlal se s Justinem vídat častěji.

Bezmyšlenkovitě si položil ruku na srdce a zlehka si to místo na hrudi promnul.

Volíš si cestu, Jonahu.

On už si ji však zvolil. Teď už se s tím nedá nic dělat.

O dva týdny později, kdy Jonah ležel v kaluži krve a v nosu cítil těžký, žluklý pach vlastního znetvořeného těla, si vybavil bratrova slova. Líně se mu převalovala myslí jako mlžný opar zapomenutého snu.

Volíš si cestu. Promluvíme si jindy.

S bratrem si však už nikdy nepromluví.

Jeho bratr je mrtvý.

Křik utichl natolik, že Jonah zaslechl pisklavý dech, jenž mu chraplavě vycházel ze zakouřených plic.

Opět si hvízdal.

Jen tentokrát se žádná melodie neozývala.

1. kapitola

Přítomnost

„Protáhněte paži. Claro, máte připomínat labuť, zatím spíš vypadáte jako kachna. Znovu.“ Hudba náhle ustala a ostatní tanečníci sborově – ačkoli tiše – zasténali. Claře neunikly přezíravé pohledy, jež po ní její kolegové vrhali, a zrudla rozpaky. Ukázalo se, že být novou členkou Neworleanského baletu je přesně takové, jak se bála. A ještě horší.

„Ano, madam Fournierová.“ Clara se vrátila na své místo, zaujala pozici a hudba opět spustila. Jsem labuť. Jsem labuť, opakovala si v duchu.

Problém byl, že navzdory tomu, jak usilovně se snažila elegantně protáhnout paži, si Clara připadala jako kachna. A to taková, která se ocitla mimo svoje přirozené prostředí.

Po tréninku si tanečníci posbírali věci. Clara došla ke své cestovní tašce, položila si nohu na lavici a začala si rozvazovat hedvábné stuhy baletních špiček.

„Znám se s jednou holkou, která s ní chodila na Goddardovu akademii,“ zašeptala za Clarou Belinda Bakerová, která jistě mluvila právě o ní. „Dostala to stipendium Tanec pro život, jinak by se tam nikdy neprotlačila.“ Clara si přehodila tašku přes rameno a ohlédla se po Belindě, která očividně netušila, že tam Clara je, a vykulila oči překvapením. Clara se otočila a rychle vyšla z divadla.

Belinda nelhala: Clařin otec se obětoval, jenom aby mohla jít za svým snem a stát se profesionální baletkou. Bez pomoci by si však školné nikdy nemohl dovolit. Clara byla na to stipendium pyšná a nehodlala těm klevetnicím dovolit, aby se kvůli tomu cítila špatně.

Přesto ji při myšlence na tátu zabolela hruď. Jen silou vůle si nedovolila plakat. Přestěhování do New Orleansu bylo těžké a fakt, že ji v baletním souboru přivítali… rozhodně ne vřele, to vše ztěžoval, a tak ji každý den provázel smutek.

Všimla si, že zpoza rohu vyjel autobus, a přidala do kroku, aby to na zastávku stihla.

„Díky,“ vyhrkla udýchaně, zatímco skenovala jízdenku v mobilu. Řidič se na ni zeširoka, vlídně usmál. Úsměv mu opětovala, vděčná aspoň za tuhle příjemnou drobnost v jinak mizerném dni.

O půl hodiny později vystoupila z klimatizovaného autobusu. Vlna horka ji fyzicky zarazila. Kdyby žila ve fiktivním příběhu, neworleanské letní vedro by bylo jednou z postav. Obrovský obézní chlápek s ospalýma očima a parným dechem. Intenzivní a pohlcující.

Z drdolu se jí uvolnil pramínek vlasů a Clara si ho zastrčila za ucho. Ucítila zvláštní lahodnou vůni. Vycházela z domu na rohu a odpoutala ji od myšlenek na dusno. Pochoutky. Veškerá louisianská jídla, která dosud ochutnala, uspokojila jak její chutě, tak její duši.

Z otevřeného okna, ukrytého někde poblíž za větvemi stromů, zazníval tesknivý zvuk saxofonu. Jako by pronikal Claře pod kůži.

Existuje něco osamělejšího než vzdálený zvuk jediného hudebního nástroje nesoucího se větrem? pomyslela si.

Pak se však k té osamělé melodii připojil další zvuk – tóny náhle doprovázel nádherný sytý hlas, kličkující, čím dál hlasitější a zřetelnější. Hudba – jak ta vzdálená, tak i ta blízká, a přesto spojené v dokonalém duetu – Claru zcela naplnila. Kůže jí mravenčila a srdce se jí nadmulo. Ten hlas znala. Zněl jako kouř smíšený s melasou. Ten hlas často zpíval hymny, jež se nesly ulicí, v které Clara bydlela.

Hlas se zarazil. „Zdravím tě, moje milá.“

Clara se usmívala, ještě než vzhlédla k paní Guillotové, která se na konci bloku, v jehož zahradě si Clara pronajímala malý byt, houpala v křesle.

„Vypadala jsi tak zamyšleně, že jsem tě nechtěla rušit,“ prozradila jí stará paní s úsměvem.

Clara otevřela černou tepanou branku paní Guillotové a vešla dál, vyběhla cihlové schody a posadila se na druhé dřevěné houpací křeslo, které obvykle zůstávalo prázdné. „Jen jsem si v duchu procházela kroky z dnešního tréninku.“

„Aha. Jak vycházíš s ostatními labutěmi?“

„Dobře. Jen kéž by…“ Kéž by co? Kéž by se k ní ostatní nechovali tak povýšeně? Kéž by si našla kamarádku? Kéž by ji mezi sebe přijali, neodsuzovali ji a nekritizovali? Clara potřásla hlavou. „Kéž bych se tu s někým znala. Začít od píky je mnohem těžší, než jsem si kdy dokázala představit.“

Paní Guillotová se laskavě usmála. „No, jednoho člověka tu znáš. Znáš mě.“

„Ach, paní Guillotová, tak jsem to nemyslela –“

„Nesmysl, dítě.“ Zasmála se. „Vím, jak jsi to myslela. Jen tě škádlím. Mladá žena jako ty potřebuje společnost jiných mladých lidí. Najdeš je. Teď si s tím tu pěknou hlavičku nenamáhej.“

Clara si povzdechla. „Já vím. Bylo by to moc hezké. Ale jsem vděčná i za vás.“ Byla to pravda. Od chvíle, co se Clara před dvěma měsíci přistěhovala do New Orleansu, se k ní paní Guillotová chovala moc mile. Vyprávěla jí o městě, radila jí, jak se kam dostat, a tu a tam si s Clarou na pár minut sedla a povídala si s ní.

„Já vím, drahoušku.“ Odmlčela se. „Jak se vede tatínkovi? Mluvila jsi s ním?“

Claru bodl v hrudi osten smutku. Zavrtěla hlavou. „Kéž by. Vnímá jen občas.“

Paní Guillotová se na Claru na okamžik zadívala, oči plné upřímného soucitu člověka, který sám ztratil někoho blízkého. Jistěže ztratila. Kolikrát v životě paní Guillotová truchlila? „Nu, drahoušku, to jsou už dvě přání. Dej jedno z nich Angelině.“

„Angelině?“

„Hmm. Bydlíš v New Orleansu už dva měsíce. To jsi ještě neslyšela o místní plačící zdi?“

Plačící zeď. Claře přeběhlo po páteři podivné mrazení. „Ne. Kde to je?“

„Na plantáži Windisle.“

Plantáž Windisle. Clara si zvedla tašku z klína, položila ji na zem vedle křesla a lehce se naklonila. „Povíte mi o ní, paní Guillotová?“

Paní Guillotová odtrhla pohled od Clary a zadívala se na starou magnólii, jež rostla u sousedů, s korunou plnou obrovských bílých květů a lesklých zelených listů, jež se mihotaly v posledních paprscích letního slunce.

Opřela se, až dřevěné křeslo zaskřípalo, a opět se zadívala Claře do očí. „Je to cukrová plantáž postavená před více než dvěma sty lety.“ Clara se přistihla, že tají dech. Pomalu vydechla, aby paní Guillotovou nevyrušila z vyprávění. „Někteří lidé tvrdí, že je posvátná. Jiní, že je prokletá. Všichni se ale shodnou na tom, že na ní straší.“

Paní Guillotová sevřela hnědýma rukama područky houpacího křesla a na prstu se jí v umdlévajícím světle zaleskl snubní prsten.

„Víš, moje milá, kdysi si v růžové zahradě na té plantáži vzala mladá žena jménem Angelina Loreauxová život. Její milenec ji zradil a zlomil jí srdce. A právě tam teď její duch přetrvává spolu s duchem muže, který ji odvrhl a svými pozemskými skutky, jež vyústily v tragédii, jí odepřel věčný klid.“ Paní Guillotová se hořce usmála. „Vždycky jsem ale uvažovala, jestli jsou takové věci pravda – jestli jsou lidé předurčeni k tomu, aby kvůli svým sobeckým pozemským činům zůstali jako duchové tady na zemi. Protože pak by v nebi nebyla živá duše.“ Paní Guillotová se pousmála. Clara s ní v duchu souhlasila. Ne, v takovém případě by bylo v nebi pusto a prázdno.

„To je moc smutný příběh.“

Paní Guillotová rozvážně přikývla. „Ano, to je.“

„Co to bylo za ženu? Myslím Angelinu. Byla dcerou majitele plantáže?“

„Ano, přesně tak. Jmenoval se Robert Chamberlain. Byla však zároveň dcerou mámy Loreauxové, otrokyně z kuchyně, která mu porodila nemanželskou dceru. O mámě Loreauxové se říká, že to byla oslňující žena s uhrančivýma očima, a ostatní otroci o ní věděli, že praktikuje západoafrickou podobu voodoo, kterou ji naučila její matka a tu zas její matka. Bylinkami a talismany pomáhala ulevit před všemi potížemi známými člověku. Jejich dcera Angelina Loreauxová byla překrásná a živá dívka, milovaná matkou i otcem. Říká se, že Roberta Chamberlaina jeho holčička uchvátila a že ji často na schodech svého domu na plantáži houpal na koleni… k nelibosti své manželky a legitimních dětí, kteří Angelinu stěží tolerovali.“

Claru příběh zaujal. Zvědavě naklonila hlavu a nasávala každé slovo. Taková tragédie. Bralo jí to dech.

„Angelina vyrostla v Chamberlainově kuchyni pod pozorným dohledem své matky. Oblíbili si ji jak ostatní otroci, tak i hosté, kteří na plantáž přijížděli. Byla úplné sluníčko. Často se smála, byla laskavá a vlídná, měla ducha křehkého jako křídla kolibříka a neobvyklou krásu exotické květiny. Každý si ji zamiloval. Nebo se to o ní aspoň říkalo.“

„Odkud tohle všechno víte, paní Guillotová?“

„Asi si o Angelině vyprávěli ostatní otroci, kteří na plantáži žili, a pak se to vyprávění předávalo z generace na generaci. I já se o Angelině Loreauxové a Johnu Whitfieldovi dozvěděla od své babičky. To jsem byla ještě tak maličká, že bych komárovi sahala po kolena.“ Zasmála se, sladce, melodicky.

„Každopádně příběh nekončí. Angelině bylo sedmnáct let, když se seznámila s Johnem Whitfieldem, mladým jižanským vojákem a potomkem velice zámožné rodiny, který jednoho dne přijel na plantáž. Strávili spolu jen chvíli, ale Angelina Johna okouzlila.“ Paní Guillotová se zamračila. „Říká se, že se do sebe zamilovali, ale vzhledem k tomu, co se stalo pak, se mi tomu nechce moc věřit.“

„Zradil ji,“ zašeptala Clara. „A ona si vzala život.“

„Ano.“ Paní Guillotová přikývla. „Předtím se z nich však stali tajní milenci.“

Tajní. Jak jinak, pomyslela si Clara. V jak odlišném světě žili. Její vlastní problémy i smutek jí náhle připadaly… No, ne úplně nicotné. Ale jak strašné by bylo zamilovat se do někoho a muset to tajit? Bylo by to nesnesitelné, že?

„Jak ji zradil?“ zeptala se Clara, odpovědi se však téměř bála.

„Ach, k tomu muselo dojít někdy v roce 1860 nebo 1861. Johna povolali do služby v občanské válce. Opustil Angelinu a slíbil, že se pro ni vrátí. Angelina čekala, milovala ho a její čisté, něžné srdce přetékalo nadějí v budoucnost, kterou si spolu vybudují. Určitě byla velký snílek.“ Paní Guillotová se na okamžik zamyslela. „Možná si říkala, že konečně našla místo, kam patří, když si celý život připadala jako nicka.“ Paní Guillotová se usmála. „Ale to jsou jen moje vlastní dohady.“

„Dává to smysl,“ zašeptala Clara.

Paní Guillotová se zamračila. „Nicméně k ní John nebyl upřímný. Po své rodině poslal Angelině vzkaz, že ji už nemiluje a že by na něj měla zapomenout, protože on už na ni přestal myslet.“

Začala se pohupovat a tichem ulice se neslo skřípání křesla. Někdy mezitím odložil saxofonista svůj hudební nástroj. Clara si ani nevšimla, kdy hudba utichla. „Angelinu to zničilo. Rozběhla se do růžové zahrady. Právě tam se poprvé setkala se svým milovaným a právě tam si přitiskla žiletku k zápěstí.“

Clara zalapala po dechu. Srdce jí zaplavil zármutek, ačkoli konec příběhu už znala.

Paní Guillotová přikývla, jako by dokonale rozuměla Clařinu šoku. „Ano, já vím. Máma Loreauxová dceru našla a říká se, že vítr roznesl její zděšený křik do všech koutů plantáže Windisle a ještě dál. Držela dceru za hlavu a proklela lásku, která ji obrala o milovanou holčičku. Zaříkávala duchy, aby John nikdy nenašel pravou lásku, ani v tomto, ani v příštím životě.“

Paní Guillotová si povzdechla. „John se vrátil z války a až do smrti žil sám. Nikdy už lásku nepotkal. Skoro nevycházel mezi lidi a prý se mu často vracely vzpomínky na válku. Ke čtyřicítce onemocněl tuberkulózou a krátce poté na tuto nemoc zemřel.“

To je dobře! chtělo se Claře říct, avšak mlčela. Nepřipadalo jí správné proklít někoho, kdo je už dávno mrtvý. A prokletý.

Obě ženy se na chvíli odmlčely, zatímco Clara nad tím příběhem přemýšlela. To smutné vyprávění ji strhlo. Nejen zaujalo, ale jako by jí obalilo kosti, jako by se stalo její součástí. „Jak se plačící zeď váže k tomuto příběhu? A proč tam lidé chodí se svými přáními?“

Paní Guillotová zamyšleně svraštila obočí. „Co si tak pamatuju, věří se, že duchové Johna a Angeliny se stále procházejí tou růžovou zahradou, nedokážou najít klid, nedokážou dosáhnout míru. Pořád hledají, co je osvobodí. Místní věří, že Angelina, stále spojená s tou kletbou, aniž by kdokoli tušil jak, splní přání těm, kdo je vhodí do pukliny ve zdi obklopující Windisle.“

Paní Guillotová se usmála. „Říká se, že Angelina plní přání. Že vybízí lidi, aby za ní přišli, a doufá, že jednoho dne nějaký výjimečný člověk rozluští hádanku a kletbu zlomí.“

„Jakou hádanku?“

Paní Guillotová se opět zamračila. „No, to nevím, nepamatuju si, jak ta hádanka přesně zní, ale věřím, že ji kdysi vyslovila kněžka voodoo. Mohla by ses na to v místní knihovně poptat Dory Dupreové. Určitě si to bude pamatovat, nebo ti to najde.“

Clara se usmála, ráda, že se může o té záhadě dozvědět víc. „Určitě za ní zajdu. Víte, proč se tomu říká plačící zeď?“

„Říká se, že z té zdi stékají slzy zármutku nad tou tragédií, k níž za zdí došlo, nad duchy, kteří jsou na tom místě stále uvěznění. Já o tom teda nic nevím, protože jsem tam byla několikrát a nikdy jsem nic neviděla, ale říká se, že ta zeď přestane plakat, až se duchové Johna a Angeliny osvobodí.“

„Kdo tam teď žije, paní Guillotová?“

„Myslím, že nikdo. Celé roky je prázdná.“

Clařiny myšlenky přerušilo skřípání otevírané branky. Dovnitř vešel muž s hůlkou, sundal si klobouk a věnoval paní Guillotové oslňující úsměv. „Bernice, to máme ale dnes krásný večer, že?“

Clara pohlédla na paní Guillotovou a přísahala by, že jí překrásně sytě mahagonová pleť zrůžověla.

„Harry.“

Harry pohlédl na Claru a naklonil hlavu. „Netušil jsem, že budeš mít společnost. Zrovna jsem byl na večerní procházce, tak jsem si řekl, že se zastavím a pozdravím tě.“

Clara vstala a zvedla svou tašku. „Vlastně bych už měla jít. Ráno musím brzy vstávat.“ Sklonila se, políbila paní Guillotovou na tvář potaženou tenkou kůží hebkou jako samet. „Moc děkuju, že jste mi ten příběh vyprávěla.“

„Moc mi toho nezbývá, ale pořád překypuju příběhy.“ Paní Guillotová se zasmála. „Jdi do té zdi vhodit svoje přání,“ vybídla Claru něžně. „A pozdravuj ode mě Angelinu.“

Clara přikývla a cestou ze schodů se ohlédla přes rameno. „Vyřídím.“

„Ach, a Claro,“ křikla za ní paní Guillotová. „Až se tu stavíš příště, budu pro tebe mít trochu té domácí masti.“

Clara potlačila grimasu a na milou starou paní se usmála. „Děkuju, paní Guillotová.“ Pokývla Harrymu, kterého cestou k brance míjela, a neušlo jí, že v nažehlené košili a klobouku se na pouhou večerní procházku nějak moc vymódil. „Přeju vám oběma dobrý večer.“

Tu neděli se Clara probudila brzy zrána a prošla se deset bloků do knihovny.

Od chvíle, kdy jí před několika dny paní Guillotová vyprávěla o plantáži Windisle, na ten příběh pořád myslela. Clara byla naprosto uchvácená – možná i maličko posedlá – tragickým příběhem plným zoufalství, k němuž došlo před více než sto padesáti lety. Myslela na něj cestou na autobus i z baletu, myslela na něj před usnutím, a dokonce na něj myslela i během tance a šepot ostatních baletek skoro nevnímala.

Teď už ji netrápil. Hloubala nad tou překrásnou dívkou, která se usmívala jako sluníčko, s duchem stejně křehkým jako křídla kolibříků. Jaký byl její život? Byl plný utrpení ještě předtím, než ji zrada jejího milého přiměla vzít si život? A jaká tajemství se skrývají za tou zdí?

Možná že za Clařinou posedlostí tou legendou byl nejen zájem o samotný příběh, ale i její vlastní osamělost. Zároveň měla pocit, jako by ji k Windisleu něco táhlo. Ať za tím bylo cokoli, chtěla vědět víc.

V malé knihovně vládlo šero a ticho, a když Clara vešla, zastavila se a nadechla se nezaměnitelné vůně starých knih – letitého papíru a duší utkaných z inkoustu.

Mezi regály mlčky procházelo několik čtenářů, avšak i na neděli tu bylo prázdno. Clara si všimla starší ženy s vozíkem, která právě uklízela knihy do regálů, a došla k ní. „Promiňte?“

Drobná paní se s úsměvem otočila. Muselo jí být určitě devadesát, kolem krku jí na šňůrce visely brýle a obláček bílých vlasů jasně kontrastoval s její sytě hnědou pokožkou. „Jak vám můžu pomoct?“

„Jste Dory Dupreová?“

„To jsem.“

„Výborně.“ Clara se usmála a napřáhla k ní ruku. „Jsem Clara Campbellová. Paní Guillotová mi navrhla, abych si s vámi promluvila.“

„Ach, jak se Bernice má?“

Clara se usmála ještě víc. „Moc dobře.“

„To ráda slyším. A o čem jste se mnou chtěla mluvit?“

„O plantáži Windisle.“

Přes tvář paní Dupreové přelétl stín a vrásky v obličeji se jí na okamžik sevřely. Potřásla hlavou. „Velmi smutný příběh.“

„Ano,“ vydechla Clara. „Paní Guillotová mi svěřila vše, co ví, ale nedokázala mi odpovědět na všechny otázky.“

„Ach. Tak pojďte za mnou. Uvidíme, jestli vám dokážu pomoct.“

Clara následovala starou knihovnici ke kulatému stolu u výpůjčního pultu, k němuž se obě posadily. „Smím se zeptat, proč se o Windisle zajímáte, drahoušku?“

Clara odvrátila zrak a nad tou otázkou se zamyslela. „Po pravdě, paní Dupreová, sama nevím. Paní Guillotová mi ten příběh vyprávěla a já ho od té doby nedokážu dostat z hlavy.“

„To se vám nedivím. Je to opravdu zajímavý příběh. A velmi tajuplný.“ Usmála se. „A kdo ví, možná že právě vy rozluštíte hádanku a Angelinu osvobodíte. Věříte na prokletí, moje milá?“

Clara se tiše zasmála. „Nevím, jestli se dá říct, že věřím na prokletí, ale moc ráda bych si tu hádanku vyslechla, pokud si ji pamatujete.“

„Ano, pamatuju si ji velice dobře. Osobně jsem ji slyšela vyslovit kněžku voodoo.“

Clara překvapením vykulila oči. „Opravdu?“

„Ach, ano. Poprvé zazněla na večírku, který se v panském sídle Windisle konal v roce 1934. Tehdy tam ještě žila rodina Chamberlainových a pořádala opulentní soaré. Bylo mi teprve čtrnáct, ale moje sestra domluvila, abych na tom večírku roznášela jídlo. Prentiss Chamberlain a jeho manželka Dixie pozvali i jednu starou, slepou kněžku voodoo.“ Odmlčela se. „Pokud vím, rodina Chamberlainových nikdy nedávala najevo, že by na duchy, kteří jim mají bloudit po pozemcích, věřila – ačkoli se proslýchalo, že hosté v jejich domě tu a tam ducha zahlédli, zvlášť kolem růžové zahrady. Tak jako tak Prentiss a Dixie Chamberlainovi tuto legendu využívali k pobavení svých hostů, a právě proto pozvali tu starou kněžku.“

Paní Dupreová se zadívala za Claru někam do dálky, někam do minulosti. „Kněžka se posadila na křeslo potažené červeným sametem. Hosté ji obklopili a celá místnost utichla. Sledovala jsem to všechno od postranních dveří a tajila dech. V místnosti zavládla… zvláštní atmosféra. Moc dobře si na to vzpomínám, ačkoli je pro mě těžké to popsat. Jako by… vzduch ztěžkl. Kněžka – pořád vidím, jak se mléčnýma očima dívá před sebe – potvrdila, že opravdu na pozemku přebývají duchové Johna a Angeliny, konkrétně v zahradě, v níž se oba procházeli, a nevědí o sobě.“

„To je smutné,“ zašeptala Clara. Ačkoli podle ní bylo lepší, že tam Angelina nemusí bloudit v přítomnosti muže, který jí zlomil srdce.

Paní Dupreová přikývla. „Jeden z hostů se zeptal na kletbu, kterou seslala máma Loreauxová, a kněžka potvrdila, že je kletba opravdu skutečná a že ji může zlomit jen jedna jediná věc.“ Odmlčela se a upřeně se Claře zadívala do očí. „Tím, že na světlo vyjde kapka Angelininy krve.“

Kapka Angelininy krve, jež vyjde na světlo. Clara se nad těmi slovy zamyslela. „Nikdo netuší, co by to mohlo znamenat?“

Paní Dupreová zavrtěla hlavou. „Nikdo, včetně samotné kněžky, která trvala na tom, že duchové pokaždé neodhalí všechna svá tajemství, a to ani jí.“

Clara si tu větu několikrát zopakovala, aby si ji zapamatovala.

Povídaly si spolu ještě chvíli a Clara prozradila paní Dupreové, co jí o legendě vyprávěla paní Guillotová. Paní Dupreová k tomu o moc víc už nedodala, ukázala však Claře počítač, kde by mohla o samotném domu a rodině, která v něm přebývala, něco zjistit.

Clara paní Dupreové vřele poděkovala a knihovnice se vrátila k pultu, aby jednomu ze čtenářů vypůjčila komínek knih.

Clara se posadila k počítači a pustila se do pátrání po informacích o plantáži i rodině. Pročítala všemožné články, na které narazila, a na papírky, jež byly u všech tří počítačů k dispozici, si psala poznámky.

Sídlo Windisle, dům v jižanském stylu, bylo postaveno začátkem devatenáctého století na čtyřsethektarové cukrové plantáži, která patřila rodině Chamberlainových. Před občanskou válkou pracovalo na plantáži Windisle více než sto otroků, většina z nich dřela na polích s cukrovou třtinou, ale někteří pracovali přímo v domě.

„Máma Loreauxová,“ zašeptala Clara a představila si oslňující ženu s vědoucíma očima, kterou jí paní Guillotová popsala. Úplně ji viděla, jak ta žena vyhlíží z okna, zatímco Robert Chamberlain houpe její dceru na koleni a jeho rodina ho znechuceně pozoruje. Jaké to pro ni asi bylo? Jak se cítila?

Clara, která sama pocházela z dělnické rodiny a vyrostla jen s otcem, za svůj život poznala, s jakým pohrdáním se k ní dívky v baletní škole, kam docházela, chovaly. Nebylo jí to příjemné. Přesto to nezažívala dvacet čtyři hodin denně. A ne všichni k ní byli přezíraví. Nedokázala si představit jed, který by po ní neustále někdo dštil, kdyby nebylo – aspoň povětšinou – společensky nevhodné chovat se pohrdavě k těm, kdo nedosahují vaší úrovně.

Clara se opět soustředila na informace, které našla. Na rozdíl od mnoha jiných plantáží v oblasti, jež přešly pod Historickou památkovou společnost a otevřely se veřejnosti, plantáž Windisle stále patřila rodině Chamberlainových a sídlo bylo soukromou rezidencí. Historická památková společnost toužila získat tento velkolepý kus americké historie, proto rodině učinila mnoho nabídek, a stejně tolikrát byla odmítnuta. Zajímavé, pomyslela si Clara. Uvažovala, proč rodina nechce, aby bylo sídlo památkově chráněno.

Ponořila se do pátrání a do minulosti, jež se na monitoru před ní rozkrývala, a než se nadála, hodiny na zdi jí prozradily, že tu sedí už hodně dlouho. Vynechala oběd a teď jí hlasitě kručelo v žaludku.

Paní Dupreová právě na opačném konci místnosti mluvila s návštěvníkem knihovny a Clara jí zamávala na rozloučenou, než vyšla ven, kde na blankytné obloze zářilo jasné slunce.

Cestou domů si prohlížela starobylé domky lemující ulici, vymalované sytými barvami a zdobené složitými architektonickými detaily: zatočenými krakorci, ručně vyřezávanými sloupy, úhlednými římsami a širokými světlíkovými okny. Mnoho z nich zchátralo, jejich zábradlí se uvolnila a nakláněla, maličké předzahrádky zarostly šlahouny popínavých rostlin a křovím, dřevěné dveře popraskaly a vybledly. Domy si přesto zachovaly osobní kouzlo a Claru bodlo u srdce pro všechny věci na celém tomhle širém světě, které bývaly kdysi milované a nyní trpělivě čekaly, až je opět bude někdo milovat.

Zabočila do své ulice s myšlenkami na sídlo Windisle, které spatřila na fotografiích – obrovské, oslňující… obklopené nekonečnými poli cukrové třtiny.

Našla několik desetiletí staré články ze společenské rubriky, které popisovaly večírky a oslavy, jež se na panství pořádaly. Hosté těchto společenských událostí vychvalovali stav a krásu domu i pozemků a doprovodné snímky dokazovaly pravdivost jejich slov. Posledních několik let se však o plantáži vůbec nepsalo.

Z toho, co Clara přečetla, došla k závěru, že tam nikdo nežije – aspoň ne někdo, komu stále bije srdce.

2. kapitola

„Dobrý den, paní Lovettová. Tady Clara.“

„Ach, dobrý den, Claro. Jak se v New Orleansu máte? Už jste se zabydlela?“

„Dobře. A ano, zabydlela,“ odpověděla Clara s úsměvem. Chtěla, aby to znělo pozitivně, přestože se nedalo říct, že by se tu cítila jako doma. Zatím ne.

„To moc ráda slyším.“

„Jak mu dneska je, paní Lovettová?“

Paní Lovettová jí neodpověděla hned, a když promluvila, zněl její hlas tišeji než před několika okamžiky. „Měl včera menší záchvat.“ Když se Clara chystala promluvit, paní Lovettová dodala: „Nic vážného. Jen se trochu rozčílil a odhodil tác s obědem. Dali jsme mu sedativa, abychom ho uklidnili, a doteď spí.“

Claře pokleslo srdce. Doufala, že si bude moct s tátou popovídat, i kdyby jen na chvíli. Chtěla slyšet jeho hlas. Do očí jí vhrkly slzy. „Vnímal včera aspoň trochu?“

„Včera vůbec.“ Clara slyšela v hlasu paní Lovettové upřímnou lítost. Věděla, jak moc by jí starší zdravotní sestra ráda sdělila dobré zprávy. Clara se s ní během času, který před odjezdem do New Orleansu strávila v pečovatelském domově, velmi sblížila.

„Zavoláte mi, pokud se jeho stav změní?“

„Samozřejmě.“

Ještě chvíli si spolu povídaly a pak se rozloučily. Clara pomalu vrátila mobil do kabelky a po tváři jí stekla jediná slza. Setřela si ji a zhluboka, roztřeseně se nadechla. Stýskalo se jí – a cítila se osaměle. Otec by jí chyběl i za lepších okolností. Vědomí, že se táta každým dnem čím dál víc ztrácí a ona je příliš daleko, ji bodalo do srdce jako ostrý nůž.

Brzy bude otec pryč a ona promešká i těch několik posledních okamžiků, které by s ním mohla strávit, dokud ještě vnímá, dokud ví, že tam je s ním. Když tu a tam občas vnímá, uvažuje, kde jeho dcera je? Trápí se, že ho opustila, když ji potřebuje nejvíc? Nebo si vzpomíná, že jí pověděl, ať odjede?

„Ach, tati,“ zašeptala do hlubin prázdného bytu.

Clara vstala ze židle v maličké kuchyni a popadla kabelku. Musí jít na vzduch. Potřebuje uniknout z těch čtyř zdí, které se kolem ní uzavíraly. Tanec jí pomáhal vzpomenout si, proč přijela, a připomínal jí, co otec ochotně obětoval. Měla však volno a navíc si její tělo potřebovalo odpočinout. Moc by si přála –

Tu myšlenku utnula, sotva vyšla do parného neworleanského dne. V mysli se jí ozývalo to slovo přála. Vytáhla mobil, vyhledala si plantáž Windisle a zjistila si její adresu. O chvíli později už u obrubníku zastavilo auto Uberu a Clara se rozjela k plačící zdi.

O dvacet minut později z auta vystoupila. Vál lehký větřík a příjemně ji hladil po rozpálené pokožce. Clara si spokojeně povzdechla a nasála sladkou vůni léta. Byla ráda, že parno posledních týdnů vzalo aspoň na chvíli za své.

Nad ní se zvedala obloha v různých odstínech šedi a mraky lemovala stříbřitá záře. Vypadalo to, že se co nevidět rozpoutá letní bouřka. Mlžným oparem proletělo hejno ptáků. Jeden z nich nestíhal tempo formace a na vteřinu se ocitl sám, než se hejno obrátilo, vrátilo se pro ztraceného člena a opět celé pokračovalo v letu.

Clara chvíli jen tak stála v úzké ulici. V dohledu nejezdila žádná auta. Překvapilo ji, že tu nikdo není. Myslela, že u zdi najde aspoň několik lidí, kteří v ruce budou svírat svá přání. Vykročila tedy ke kamenné zdi naproti. Byla ráda, že to tu má teď celé pro sebe.

Objala se kolem pasu a došla ke slavné plačící zdi. Byla dva a půl metru vysoká, na jedné straně mizela v hustém lese a vysokém rákosí na břehu řeky Mississippi a na druhé v trávou zarostlém poli, na němž kdysi musela růst cukrová třtina.

Uprostřed zdi se zvedal oblouk s železnou bránou. Po mřížích se pnuly plané růže tvořící spletenec zelených lístků, ostrých trnů a sytě rudých květů. Působily nádherně i krutě zároveň. Claře přejel po páteři podivný chlad – částečně strach, částečně vzrušení.

Na okamžik jen hleděla na tu zeď, omráčená její velikostí i tím, že před ní konečně, po týdnech přemítání, stojí. Pokud je pravda, že zeď pláče, dnes tomu tak nebylo. Kámen byl suchý a barvou jí připomínal oblohu nad hlavou, s různými odstíny stříbrné a cínově šedé. Skrz mezery, kde se odloupla malta, prosvítaly platinové paprsky. Právě do těchto škvír se dala strčit přání.

Přeju si…

Přeju si…

Jako by všechna přání, naděje… modlitby stále visely ve větru, jako by i ony byly duchy navěky uvězněnými na tomto strašidelném místě.

„Vzpamatuj se, Claro,“ zašeptala si. Vždy ji fascinovaly historky. Ráda si četla příběhy, na jejichž základě vznikala taneční vystoupení, kterých byla součástí. Romance i tragédie podněcovaly její kreativitu a pomáhaly jí stát se tou postavou. Byl to další důvod, proč ji to tak táhlo k legendě o Windisleu, o Angelině Loreauxové a jejím tragickém osudu.

Ale duchové? Kletby? V nic takového tak docela nevěřila, ačkoli ani netvrdila, že na tom nic není. Tak jako tak ji ten příběh vzal za srdce a teď ji zajímal ze všeho nejvíc. A právě tady to všechno začalo.

Nesměle přistoupila ke zdi, plná obdivu i bezbřehého smutku. Položila roztřesenou ruku na zeď, naklonila se k ní, spočinula tváří na tvrdém kameni a mysl se jí naplnila zamlženými výjevy všeho, k čemu za zdí došlo.

Zeď chránila dům i pozemek před možnými hrozbami zvenčí, ale kdo ochraňoval ty, kdo se skrývali za ní? Náhle Claru strhlo vědomí, že ke všemu tomu utrpení – nejen Angelininu, ale i otroků, kteří tu žili – došlo nedaleko místa, kde právě teď stojí.

Uvažovala, jestli je půda trávou zarostlých polí, kde kdysi rostla cukrová třtina, stále prosycená jejich krví a potem. Zmocnil se jí takový smutek, až hrozilo, že se rozpláče. Vzpomněla si, jak se jako malá rozplakala nad smutným příběhem, který slyšela ve zprávách. Její táta jí otřel slzy a pověděl jí, že nemůže plakat kvůli všemu strašnému, k čemu ve světě dochází, jinak by plakala v jednom kuse.

„Ale, tati,“ odpověděla, „když nebudu brečet, tak se přece v těch slzách utopím.“

A přesně tak se teď před touto zdí Clara cítila… Jako by se její srdce pomalu topilo.

Vytáhla z kapsy své přání, které napsala v autě cestou sem. Zarazila se, když zpoza zdi uslyšela tichý zvuk. Možná tam proběhlo nějaké zvíře nebo možná jen ve větru zašustily rostliny. Nebo to možná byla Angelina, jejíž duch právě teď stojí na opačné straně a čeká na toho, kdo ji osvobodí.

Kapka Angelininy krve, jež vyjde na světlo.

Zahleděla se na své přání a náhle si připadala bláhově. Ne kvůli tomu, že si sem přišla něco přát, ale protože jí náhle její osobní smutek připadal… malicherný. Nikoli nedůležitý – Clara věřila, že na každé bolesti záleží – avšak za jejím smutkem stojí přirozený řád věcí, ne?

Hlasitě si povzdechla. „Určitě si musíš myslet, že jsme všichni bláhoví a sobečtí,“ zašeptala, zmuchlala papír v pěsti a zavřela oči. „Chodíme si sem šeptat svá přání, přitom ty už celá desetiletí čekáš, až se ti splní to tvoje. Přitom tvůj život naplnilo víc bolesti, než se kdy dozvíme.“

Clara na okamžik zaváhala. Zamyslela se, pak papír narovnala a z kabelky pověšené na rameni vytáhla pero. Odtrhla kousek papíru, na nějž přání napsala, schovala ho do kapsy a napsala úplně jiné přání. Papír opět složila a zastrčila ho do praskliny ve zdi.

Už se odvracela, když si to rozmyslela, otočila se zpátky a nakoukla do pukliny v kameni. Náhle zahlédla prudký pohyb. Vylekaně sebou škubla, odtáhla se a rychle se nadechla.

Obezřetně ke zdi opět přistoupila a znovu nakoukla do škvíry. Tentokrát neviděla nic. Nezahlédla ani dům za zdí, na to byly mezery mezi kameny příliš malé a úzké. Jen matně rozpoznávala náznak zelené. Stačilo však zvednout hlavu a pochopila, že se dívá na rozložité duby za zdí, které nejspíš brání ve výhledu na dům.

Co to bylo? Čekala… Sama netušila na co, když tu by náhle přísahala, že zaslechla šustění papíru. Opět ke zdi přistoupila a položila na ni prsty.

„Haló?“ Netušila proč, nedokázala však setřást pocit, že za zdí někdo nehybně stojí, stejně jako ona zde.

Když odpověď nepřicházela, odvrátila se. Nevěděla, co má dělat. Svezla se po zdi, až se páteří přitiskla ke kamení. Opřela si hlavu a zaposlouchala se. Cítila, že na opačné straně někdo stojí, čeká a také naslouchá.

Zavřela oči a po chvíli opět uslyšela to tiché šustění. Kdyby neseděla hned u zdi, myslela by si, že to je pták ve větvích nedalekého stromu, roztahuje křídla a prolétá listovím. Opřela si tvář o kámen, ucho přitiskla ke staré popraskané zdi a pak uslyšela… dech. Vykulila oči a srdce se jí rozbušilo. Na opačné straně se nenachází přízrak, ale člověk z masa a kostí.

„Slyším tě dýchat.“

Dech náhle ustal. Clara chvíli vyčkávala. „Tím jsem nemyslela, abys dýchat přestal.“

Po chvíli se ozval hlasitý výdech. Clara zamrkala.

„Kdo jsi?“ zeptala se, aniž by tušila, jestli vůbec může čekat odpověď.

Dlouho se nic neozývalo, až když se chystala otázku položit znovu, mužský hlas konečně odpověděl: „Jmenuju se Jonah. A ty?“

Clary se zmocnilo překvapení. Na protější straně seděl muž, zády se opíral o zeď stejně jako ona a oddělovala je jen vrstva kamení. „Clara.“

„Clara,“ zopakoval. Tiše jako pohlazení. Netušila, kdo ten muž je, ale líbilo se jí, jak její jméno vyslovuje, jak na jazyku převaluje r.

„Kdo jsi?“

Unaveně si povzdechl a opět se na dlouhou chvíli odmlčel. „Sám nevím.“

Clara se zamračila. Netušila, co to znamená. „Ty tu… bydlíš?“

„Ano.“ To slovo znělo vzdáleně, jako by se od zdi odvrátil. Clara přitiskla ucho těsněji ke kameni a představila si, jak ten muž bez tváře hledí do dálky. Když znovu promluvil, zněl jeho hlas blíž, jako by se opět otočil ke zdi.

„No… bylo mi řečeno, že tu nikdo nežije.“

„Řečeno?“

Clara zrudla a pak nad sebou potřásla hlavou. Vždyť na ni ten muž nevidí! „Místní si rádi o Windisleu povídají. Já… jsem se poptala kolem.“

„A přišla jsi sem vhodit přání.“

„Ano… Počkat, ty sis moje přání přečetl?“ Opravdu předtím slyšela šustění papíru?

Tiše se uchechtl. Znělo to nakřáple, jako by to moc často nedělával. „Ten papír mi spadl na pozemek.“

„Asi máš pravdu.“ Odmlčela se. „Takže ty… čteš všechna přání?“

„Všechna ne. Jenom je sbírám.“

„Sbíráš je,“ zopakovala zamyšleně. „Tak to jsi takový sběratel přání, že?“

Zarazil se. „Sběratel přání. To asi jsem.“

„A co s nimi děláš?“

„To asi nechceš vědět.“

S úsměvem vydechla. „Ty je plníš, že?“

„Vyhazuju je.“

Clara se ostře nadechla. „To je strašné.“

„Co bych s nimi jako měl dělat? Nechat papíry, ať se tu povalují a mění se v dešti na břečku? Nebo ať je tu vítr rozfouká po celém pozemku?“

„Nevím. Ale vyhodit je mi připadá… Připadá mi to… no, jako svatokrádež. Jako hřích.“

„Svatokrádež. To je závažné. Problém je, Claro, že si nejsem tak docela jistý, jestli tenhle hřích předčí ty, které jsem už napáchal.“

Nevěděla, co na to říct, proto zůstala zticha.

„Co myslíš, že bych s nimi měl dělat? Všechny si je jednotlivě zarámovat a pověsit na zeď? Mohl bych tomu říkat Galerie marných nadějí.“

„Jsi jízlivý,“ prohlásila a i ona slyšela ve svém hlasu ponížení. „Vůči osobním přáním ostatních lidí – vůči jejich nadějím a snům. Jejich zármutku.“

„A přesto sis nepřála nic pro sebe.“ Clara uslyšela šustění, jako by znovu papírek s jejím přáním rozložil. Četl ho.

„To je soukromé.“

„To přání jsi mi dala. Přistálo mi u nohou.“ Z jeho hlasu zazníval náznak pobavení a Clara ztuhla a tiše, naštvaně zafuněla.

Znovu se uchechtl. Clara si nemohla pomoct, jeho smích se jí líbil. Byl nakřáplý, to ano, ale také hluboký a sytý.

„No,“ prohlásila, vstala a oprášila si ruce. „Musím jít. Vidím, že přát si něco u této zdi je k ničemu.“

Clara věděla, že i on vstal, protože slyšela zpoza zdi šustění, a pak se jeho hlas ozval nad jejím. Je vyšší než ona. „Počkej. Omlouvám se. Jen jsem si dělal legraci. Prosím…“

Odmlčel se a Clara se naklonila ke zdi. Jak to slovo řekl… Čirá osamělost, již z jeho tónu slyšela, jí svírala srdce. Na okamžik to znělo zoufale, jako by si přál, aby neodcházela.

„Copak?“ zeptala se tiše se rty u jedné ze škvír.

„Nic.“

Clara se zarazila a položila obě dlaně na zeď. „Když tu bydlíš, tak asi… toho o plantáži hodně víš. O její historii.“

„Ano.“

„Vyprávěl bys mi o ní? Kdybych se vrátila?“

„Vrátila?“

„O nedělích mám volno.“

„Hm, to se obvykle věnuju drancování všech přání. Netuším proč, ale o nedělích sem moc lidí nechodí. Asi ten den vyslovují svá přání v kostele.“

„Drancování přání.“ Tiše se zasmála a přísahala by, že slyšela, jak se i jemu roztáhly rty do úsměvu, nemohla si tím však být jistá. „Takže kdybych přišla s jiným nápadem, co s těmi přáními dělat krom jejich vyhození, byl bys otevřený návrhům? A na oplátku bys mi povyprávěl něco málo o Windisleu?“

„Možná.“

„Tak se uvidíme v neděli.“

Když promluvil tentokrát, z jeho hlasu naprosto jistě zazníval úsměv. „Ve stejný čas?“

Clara vytáhla z kabelky mobil a podívala se, kolik je hodin. „Takže v šest?“

„Ano.“ Jeho hlas v sobě nesl podtón něčeho, co nedokázala přesně popsat… Možná naděje? Těšení? Nervozity? Snad i údivu. Ale nad čím? Srdce jí pravidelně bilo a hruď jí zaplavoval vřelý pocit. Měla radost, že skrze toho tajuplného muže za zdí navázala s Windislem osobní pouto.

„Ahoj příští týden.“

„Ahoj.“

S mobilem v ruce, v němž si už objednávala odvoz Uberem, a úsměvem na tváři zamířila prázdnou, stromy lemovanou ulicí pryč od Windisleu. Uvažovala, jestli teď Jonah stojí na opačné straně, vykukuje škvírami ven a snaží se ji zahlédnout, zatímco odchází.

3. kapitola

Červen 1860

Oslavy osmnáctých narozenin její sestry Astrid byly v plném proudu a z oken a balkonů sídla Windisle se linula hudba doprovázená smíchem a hlasy hostů.

„Au,“ sykla Angelina, když se jí do měkkého bříška palce zabodl trn. Přitiskla si drobnou ranku k ústům a pak neochvějně pokračovala ve šplhání po treláži porostlé růžemi s voňavými růžovými a bílými květy. A trny, připomněla si. Pozor na trny.

Vykoukla zpoza zábradlí balkonu a s vykulenýma očima sledovala tančící hosty a velkolepou výzdobu. Stůl se prohýbal pod tíhou dezertů – dezertů, které celý den pomáhala péct. Na opačném konci sálu stála pyramida ze sklenic se šampaňským. Zlatavý bublinkový nápoj se ve světle svíček třpytil.

Nikdy nic podobného nezažije, chtěla to však aspoň vidět.

Všimla si vysokého muže v uniformě, který právě zvedl sklenici, přitiskl si ji k ústům a napil se.

Na opačném konci sálu zahlédla paní domu Delfii Chamberlainovou, která popadla svoji dceru – a Angelininu poloviční sestru – Astrid za paži a vyrazila s ní k pyramidě ze šampaňského nebo možná k tomu vojákovi. Když na něj Angelina znovu pohlédla, sledoval, jak se k němu ženy blíží, a pak Angelinu překvapil, když k ní náhle stočil zrak a zadíval se jí do očí. Vylekaně se nadechla, stáhla hlavu stranou a zmizela mu z dohledu.

Na okamžik zůstala nehybně stát, jen nasávala do plic vůni růží a pak zhluboka vydechla. To, že se na ni podíval, si určitě jen představovala. Dům byl ozářený jasným světlem a zahrada se topila v šeru.

Když se jí srdce trochu uklidnilo, pomalu vykoukla zpoza boční strany balkonu a upřela pohled přímo na fontánu se šampaňským. Muž byl pryč. A když se zadívala k místu, kde předtím viděla paní Chamberlainovou a Astrid, všimla si, že je zastavil jeden z hostů, který se hlasitě smál a gestikuloval. Paní Chamberlainová se tvářila otráveně a Astrid se zdvořile usmívala.

Angelina ještě chvíli sledovala večírek a opájela se tou nádhernou narozeninovou výzdobou – všude stály extravagantní kytice květin a na stolech se vršily krásně zabalené dary. Její otec na prvorozené dceři nešetřil. Dívala se, jak ženy v sytě barevných šatech tančí do rytmu hudby a muži –

„To mi nepřipadá jako to nejbezpečnější místo na světě.“

Angelina se ostře nadechla, pevně sevřela dřevěnou treláž a do dlaně se jí zabodl další trn.

Muž se rychle postavil pod ni, zatímco na něj hleděla vytřeštěnýma očima. Angelina polkla a začala šplhat z treláže dolů. Muž ustoupil, aby jí udělal místo, a Angelina tak mohla seskočit na zem. Zvedl ruce k pasu, jako by se ji chystal zachytit, kdyby uklouzla a spadla.

Uhladila si šaty. Po tváři jí stoupal ruměnec a srdce jí v hrudi uhánělo jako splašené. „Jen jsem se… hm, natahovala po –“

„Hvězdě?“

Po růži pro matku, chtěla říct, avšak to, co řekl, ji zarazilo a překvapilo. Koutky rtů mu zacukaly.

„Po hvězdě, ano,“ odpověděla váhavě. Vzhlédla. Hvězdy na noční obloze připomínaly diamanty rozsypané po černém sametu. „Je jich tolik. Říkala jsem si, že by jich pár nikomu nescházelo.“

„Aha. Děláte to často? Berete si hvězdy přímo z oblohy?“

Angelina naklonila hlavu a sebrala odvahu. Ten muž si ji dobíral a z toho, jak mu oči tančily – přestože se dál tvářil vážně – se jí pod kůží šířilo něco hřejivého. „Ale jistě. Vzala jsem si jich už několik.“

Muž k ní náhle zvedl ruku a Angelina se ostře nadechla a zaklonila se. Zadíval se jí do očí a něco jí vytáhl z vlasů. Ruku spustil a Angelina si uvědomila, že se jí do neposlušných kudrn zapletl okvětní plátek růže.

„A co s nimi děláte? S těmi hvězdami?“ Naklonil hlavu. „Zdobíte se jimi jako šperky?“

Angelina tiše vydechla a od pohledného vojáka odstoupila. Jeho blízkost v ní vyvolávala zvláštní pocity – červenala se a motala se jí hlava, a přesto si připadala jako nabitá energií. A srdce jí bilo tak splašeně, jako by se jí chystalo vyskočit z hrudi.

„Ne, šperky nemám kam nosit.“ Vydala se pryč a hřbetem ruky přitom pohladila okvětní plátky sametově rudé růže. Voják vykročil za ní a spojil ruce za zády. „Ne, vymačkám z nich jejich kouzlo a stočím si ho do flakonku.“ Krátce na něj pohlédla a na páteři ji zamrazilo nervozitou.

Mluvit s bělochy byla zvyklá. Tatínkovi odmalička sedávala na klíně a vyprávěla mu příběhy. A často si hrávala s polovičním bratrem a jednou ze svých polovičních sester, tohle bylo však poprvé, kdy déle než minutu dvě mluvila s bělochem, který nepatřil do rodiny, a neměla z toho dobrý pocit.

Muž se pousmál a Angelina si navzdory nervozitě všimla, že má v levé tváři drobný dolíček. „Chápu. A k čemu ten stočený hvězdný prach používáte?“

„No, já… jsem se zatím nerozhodla.“ Pohlédla na něj. „Co byste navrhoval?“

Voják se na okamžik zamyslel. „No, mohla byste ho vypít a ozářit tak celé město.“

Angelina se zasmála, tiše a maličko nejistě. Voják se však také usmíval, proto vydechla a nesměle k němu vzhlédla. Znovu se na sebe podívali a oba se zastavili.

„Jak se jmenujete?“ zeptal se, jako by to byla ta nejdůležitější otázka, kterou kdy položil.

Angelina se ohlédla k domu, v němž se někdo právě hlasitě zasmál. „Angelina Loreauxová.“

Voják k ní napřáhl ruku. „John Whitfield.“

Váhavě ho za ni uchopila. Ještě nikdy si s ní nikdo nechtěl potřást a už vůbec ne pohledný běloch. Ruku měl velkou a horkou. Silnou. „Ráda vás poznávám, pane.“

„Prosím.“ Sklonil hlavu. „Pro vás John.“

Jejich oči se střetly a Angelina se odvrátila. Pustila mu ruku, měla však co dělat, aby se k němu opět neotočila a nepodívala se přímo do jeho modrošedých očí.

„John,“ zašeptala. Jeho jméno jí vyšlo ze rtů v tichém výdechu a vznášelo se ve vzduchu mezi nimi.

Zaslechla cvaknutí otevíraných dveří a ženský hlas, jenž volal její jméno. Otočila se tím směrem, ačkoli byli schovaní za růžovými keři. „Už jdu, mami,“ zavolala. Pohlédla na Johna. „Musím jít.“

Nadzvedla si sukně a odvrátila se, Johnův hluboký hlas, jímž vyslovil její jméno, ji však zastavil. Otočila se a pohlédla na něj.

„Podle mě jste už trochu toho hvězdného prachu vypila, Angelino Loreauxová.“

Zamrkala. Ve tváři se mu zračila taková upřímnost, až se jí zatajil dech. Sklopil pohled k jejím rtům a poté se jí okamžitě zadíval do očí. Všimla si, jak se mu hrdlo zhouplo, když ztěžka polkl.

„Dobrou noc, Johne Whitfielde,“ rozloučila se, otočila a rozběhla se pryč. Vůni růží nechala za sebou. Cestou po kamenném zahradním schodišti jí srdce hlasitě uhánělo.

Nad ní se mihotaly hvězdy a Angelina měla pocit, jako by je opravdu všechny vypila, jako by se třpytily i uvnitř ní. Zasmála se a ten zvuk plný radostného údivu zanikl v hluku bujarého večírku.

4. kapitola

Co mě to sakra popadlo?

Jonah zpomalil do klusu a pak se ve stínu tisovce zastavil docela. Předklonil se, zapřel se dlaněmi o kolena a hruď se mu rychle zvedala, zatímco se snažil uklidnit uhánějící srdce.

Příliš na sebe tlačil a teď se mu dělalo zle, pochybnosti v jeho mysli však neustávaly.

Clara. Tím, že si s ní povídal, překvapil sám sebe – přestože ho slyšela dýchat. I jiní ho už dřív za zdí slyšeli, tu a tam se někdo zeptal: „Kdo je tam?“ On si jich však nevšímal a jen poslouchal jejich pobavený smích a šeptání, že to určitě musela být Angelina, koho slyšeli.

Tentokrát to bylo jiné.

Proč ale souhlasil, že se s ní opět sejde? Proč tak zoufale doufal v její návrat? Kvůli čemu, sakra?

To jsem opravdu tak osamělý?

Bože. Narovnal se a prohrábl si krátké zpocené vlasy.

Jsem. Zatraceně. Jsem. Osamělost ho trýznila a tak prahl po společnosti, že si dokonce začal přes zeď povídat s cizími ženami. Ubohé.

Akorát že… Nešlo jen o to, že by si připadal osaměle, ačkoli Jonah musel přiznat, že to je pravda, i když si mohl povídat s Myrtle a Cecilem.

Ne, mohlo za to její přání.

Pomoz mi ti pomoct, Angelino.

Jonah dostal do lýtka slabší křeč, proto vykročil, aby ji rozehnal, a zamířil k polorozpadlým chatkám, v nichž kdysi bydleli otroci.

Vstoupil do houštiny stromů, procházel po vyšlapané cestě, natahoval se po sluncem prohřátém dřevě a otočil hlavu, aby se zdravým okem mohl zadívat oknem do chatky, u níž stál.

Převalil se přes něj chladnější vzduch dřevěné místnosti a z toho příjemného pocitu se mu uvolnila ramena. Ve větvích švitořili ptáci a na okamžik se Jonaha zmocnil hluboký, nevysvětlitelný klid. Nakoukl do prázdné boudy, v jejíž koutech se povalovalo uschlé listí.

Kdysi tu žila Angelina Loreauxová. Pomoz mi ti pomoct, Angelino, napsala ta dívka Clara.

Jako by to snad bylo možné. Nicméně… ho to zaujalo. Mluvil s ní jen chvíli, a přesto ho zaujala. Takový nesobecký soucit se moc často nevidí. To moc dobře vím.

Už osm let sbíral deset až dvacet přání týdně. Poslední dobou se jich na jeho trávníku neobjevovalo tolik jako v letech minulých. Windisle a jeho legendu znali jen místní, a zvlášť ti ze starších generací. Ti, kteří příběh znali a předávali ho dál, jsou teď mrtví nebo umírají a legenda s nimi.

Plačící zeď je čistě místní atrakcí – pokud je vůbec tak oblíbená, aby se dala nazývat atrakcí – a to kvůli tomu, že pozemek je v soukromém vlastnictví. Není ani propagovaná jako zajímavost pro turisty, ani se o ní nepíše na informačních stránkách určených pro návštěvníky New Orleansu.

A tak přání, která nacházel, sem přicházeli vhodit lidé, kteří se o legendě dozvěděli od někoho jiného a byli tak zoufalí nebo zvědaví, aby to aspoň zkusili.

Jonah si je kdysi pročítal, teď už to však navzdory tomu, co řekl Claře, nedělal.

„Clara,“ zašeptal její jméno nahlas a převalil ho na jazyku. Líbilo se mu, jak to zní. Líbilo se mu mrazení, které mu přeběhlo po kůži, když to jméno znovu vyslovil.

Pravda je, že ho už dávno ta přání začala nudit. Chtěli pořád dokola totéž – přáli si peníze nebo jiné materiální věci, přáli si lásku nebo uzdravit sebe či své blízké. Neodsuzoval je za to, jen ho ta přání už přestala bavit. Navíc jim je stejně nemůže splnit. Žije na Windisleu – pokud někdo ví, že legenda je pouhou legendou, je to právě on. A tak pro něj všechna ta přání, popsané útržky papíru, představovala jen něco, co je potřeba uklidit.

Nikdy však nečetl přání, které by se týkalo Angeliny. Nikdy se žádné přání netýkalo cizího člověka. Překvapilo ho to. A už je to dlouho, kdy ho něco naposledy překvapilo – jeho, netvora za zdí. Ne, ne netvora. Sběratele přání.

Povytáhl polovinu úst. Povídání s ní ho, i kdyby jen na krátký okamžik, změnilo z toho prvního na druhé. A byl to úžasný pocit. Jako by kouzlem aspoň na chviličku přestal být ohavný, znetvořený, zdeformovaný a stalo se z něj něco dobrého a… tajuplně uchvacujícího. Aspoň tohle mu napovídal její podmanivý hlas, když ten titul vyřkla.

Svým přáním v něm vzbudila zvědavost a okouzlila ho a během jejich krátkého rozhovoru ten pocit jen sílil. Zároveň však toužil po věcech, na něž už dávno nedosáhl, a to se mu nelíbilo. Bylo to nebezpečné. Bezděčně si přejel dlaní po zohyzděné kůži. Cítit všechny ty hrbolky a rýhy pod bříšky prstů v něm vyvolávalo odpor. Ano, je to nebezpečné. A neuvážené.

Po uplynulé noci zaháněl vzpomínky na jejich setkání, kdykoli mu vytanuly na mysl, a dnes ráno se při běhu nešetřil, až málem omdlel vyčerpáním.

A přesto na ni pořád myslel. Na tu cizí ženu. Na tu návštěvnici s neobvyklým přáním a hebkým melodickým hlasem, soucitným srdcem a hlubokým zájmem o plantáž Windisle. Slyšel to i v jejím výrazném hlasu. Uvažoval, jaké by bylo spojit ten hlas s dosud neznámými rysy jejího obličeje, a tělem mu projelo podivné nadšení.

Ano, chtěla o plantáži a její historii vědět víc. To ho také zaujalo. Díky její prosbě se opět cítil užitečný, jako by měl co nabídnout poté, co si tak dlouho připadal zbytečný. Nebylo to moc, ale… No, bylo to aspoň něco a uvízlo to v něm tak, že měl potíže dostat to ze sebe ven.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Sběratel přání.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.