Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Suzanne Enoch: Dobře utajený Skot

Vydání první

Copyright © 2020 by Suzanne Enoch

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and RVHGraphics3. Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2397. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Scot Under The Covers

vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Paperbacks, an imprint

of St. Martin’s Publishing Group, New York v roce 2020

Český překlad © 2020 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1484-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1485-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Suzanne Enoch

Dobře utajený Skot

Druhý díl série

Prostopášní Skotové

Kapitola jedna

„Říkal jsem, že stál ve dveřích,“ sděloval Aden MacTaggert s pohledem upřeným na svého staršího bratra Colla, sedícího na velikém černém fríském koni. „Vstoupil, otevřel zobák a začal žvanit jako vždycky a já po něm hodil botu.“

„A praštils ho do hlavy,“ dokončil zamračeně Coll MacTaggert, lord Glendarill. „Když jsi byl ještě napůl opilý, probudil ses z tvrdého spánku a v místnosti bylo skoro tma? Myslím, že jsi po něm asi hodil botu a ta ho vyděsila, když udeřila do zdi, takže omdlel.“

„Omráčil jsem ho,“ protestoval Aden a zpomalil svého kaštanového plnokrevníka Lokiho, protože dorazili na Grosvenor Street a před Oswell House. „Zeptej se Oscara. Ten ti ukáže dokonce i tu bouli, co tvrdí, že má pořád ještě na hlavě.“

„Já bych taky nepřiznal, že jsem omdlel leknutím,“ zabručel Coll a seskočil ze sedla. „Botou se nedá přesně mířit.“

„Nemůžu mluvit za tebe, ale deset liber říká, že já to dokážu,“ opáčil Aden, sesedl a předal Lokiho otěže Gavinovi, štolbovi, kterého si přivezli s sebou, když všichni dostali rozkaz přijet z Vysočiny.

Opravdu od té doby uplynulo teprve pět týdnů? Jako by uteklo celé století od té doby, co lady Aldrissová, matka, které se odcizili, prozradila existenci té zatracené smlouvy, kterou s jejich otcem Angusem MacTaggertem podepsala, když byli tři MacTaggertovi synové ještě škvrňata. Jestli se neožení s anglickými dámami dřív, než se jejich jediná sestra – Eloise, nejmladší ze sourozenců – provdá za svého nápadníka, Francesca Oswell-MacTaggertová přestane financovat Aldriss Park – a tím i životy všech domkářů, farmářů, obchodníků, sloužících a vlastních synů.

„A jak hodláš tu sázku vyhrát?“ odsekl Coll. „Jsme sakra v Londýně. Nemůžeme tady mlátit komorníky botami, to by se na tebe jemní lidé mračili.“

Aden se ohlédl. „Gavine, odnes to vědro přes ulici.“

Štolba ho podezíravě pozoroval. „Já po sobě vod vás nenechám házet botama, pane Adene. Oscar říká, že eště šilhá, když se pokazí počasí.“

„Počkám, až tam nebudeš. Jdi.“

Štolba s povzdechem zvedl vědro a odklusal ulicí. Asi ve vzdálenosti šesti metrů se zastavil a ohlédl se po nich. „Tady?“

„Ne. Pořád jdi.“

Gavin musel počkat, až přejede kočár, a pak pokračoval ulicí dál a pokynul jim ze vzdálenosti zhruba patnácti metrů. Aden kývl. „To by šlo. Uhni z cesty.“

Coll vedle něj usedl na špalek sloužící k nasedání na koně a stáhl si boty. „Budeš druhý,“ řekl. „A jestli dohodím blíž, dlužíš mi dvacet liber.“

Stupňovalo se to rychle a podle očekávání. „Tak házej, než prohraješ kalhoty.“ Aden se opřel zády o litinové zábradlí, lemující přední příjezdovou cestu Oswell House, pokrčil postupně obě nohy a stáhl si holínky. Matku by nepochybně rozladilo, kdyby viděla své dva nejstarší hochy chodit po ulicích Mayfairu bosky a v kiltech, jenomže je neodtáhla až do Londýna z jiného důvodu, než aby si sakra našli manželky. Tak zbrklé rozkazy musely mít nějaké důsledky. „A nápodobně. Dvacet liber, až tě vyklepnu.“

Coll zase vstal, potěžkal holínku v ruce, rozpřáhl se a mrštil jí směrem k vědru, jako by nešlo o skvělou obuvnickou práci, ale o kámen. Kůň se šviháckým jezdcem na hřbetě, kráčející ulicí, uskočil stranou, když bota dopadla vedle něj, poskočila, sklouzla a zastavila se asi dva a půl metru před vědrem a šedesát centimetrů bokem od něj.

„Jářku!“ káral je jezdec a klusem se k nim blížil. „Takhle se…“

„Uhni, náfuko,“ zaujal Aden Collovo místo. „Nepřekážej skotské sázce.“

Švihák zbledl, vyjekl a škubl otěžemi šedáka do strany. „Pohani!“ neslo se vzduchem, zatímco chlapík mizel v postranní ulici.

„Ten má na sobě víc barev než kostelní okno,“ poznamenal Coll.

„Bodejť. Takový mládenec je vidět i potmě.“ Aden uchopil holínku za vršek a těžší podpatek nechal viset dolů. Zhoupl ji dozadu a dopředu, pustil a nechal letět obloukem. Holínka se zvolna otočila vzhůru nohama, bouchla o vědro a pak přistála podrážkou dolů přímo vedle něj.

Gavin hvízdnutím zastavil ledařský povoz. „Objeď to kolem, ty blázne,“ nařizoval štolba. „My tady řešíme sázku.“

„Proč ten pokřik před mým do… Ach,“ spustila Francesca Oswell-MacTaggertová, lady Aldrissová, blížící se po krátké půlkruhové příjezdové cestě. „Bosi? Skutečně?“

„Nemůžu házet botou, když ji mám na noze,“ zabručel Coll a odstrčil Adena ramenem z cesty, aby uskutečnil druhý hod.

„Proč házíte botami?“ zeptala se hraběnka a mezi obočím jí naskočila slabá vráska.

„Coll tvrdí, že Oscar omdlel a praštil se do hlavy, když jsem po něm hodil botou, a já dokazuju, že je možné trefit komorníka z druhého konce místnosti dost přesně, abys ho omráčila.“

„Cože – nestrpím, abys mlátil služebnictvo, Adene.“

Nepřestával se soustředit na Colla. „To bylo před osmi měsíci. A mohl uhnout. Já ho varoval.“

Nejstarší z MacTaggertových bratrů vedle něj napodobil Adenův hod spodem. Coll však měřil skoro metr pětadevadesát, samé svaly a žádná jemnost, takže Adena nepřekvapilo, když se bota vznesla k nebesům, přeletěla vědro, přeplachtila zátočinu ulice tam, kde se Grosvenor Street zatáčela na Duke Street a přistála v křoví živého plotu vévody z Dunhurstu.

„Ha!“ zachechtal se Coll a tleskl rukama. „Zkus hodit dál.“

„Sázka byla o to, kdo dohodí blíž k vědru, ty hňupe,“ připomněl mu Aden. „Ne, kdo dohodí botou až zpátky do Skotska.“

„Pcha,“ vrčel vikomt. „Tak mi dej ještě jeden hod.“

„Nedám. Dvě nohy, dvě boty.“

„Tak tedy tvoje druhá bota musí přistát blíž než první.“

Aden zvedl jedno obočí. „Dvacet liber už jsem vyhrál. Klidně si tuhle botu můžu zase obout.“

„Ano, buď tak laskav,“ mumlala matka za jejich zády.

Zazubil se a zůstal od ní odvrácený. „Ledaže bys zdvojnásobil sázku,“ pokračoval. „Čtyřicet liber, že tahle bota přistane blíž vědru než ta první.“

„Platí,“ opáčil Coll tak hbitě, jako by se obával, aby si to Aden nerozmyslel. „Protože ji budeš muset hodit do vědra, abys vyhrál.“

Tak budiž. Aden přivřel jedno oko, zhoupl holínku, počkal, až trojice dětí s chůvou přejde ulici, zhoupl znovu a pustil. Podpatek boty zasáhl okraj vědra, překotil ho a zůstal napůl uvnitř, zatímco se vědro zvolna kutálelo do půlkruhu. „Čtyřicet liber,“ napřímil se a nechal si svůj úžas pro sebe. Párkrát už těžil spíš ze štěstí než z nadání, ale jen hlupák počítá s přízní vrtkavé Štěstěny.

„Gavine, přines mi sakra boty,“ zahulákal Coll.

Štolba se ponořil do křoví a vtom kolem něj proběhl do ulice po kolena vysoký černý pes a popadl jednu Adenovu botu. Aden se zamračil. Zatraceně. To by nešlo. Tyhle holínky byly jeho jediný pár bot, vhodný pro spořádanou anglánskou společnost. Vykročil a hvízdl dřív, než se Gavin stihl dát do pronásledování.

„Sem, kluku,“ otevřel vak a vytáhl piškot, který předtím ukradl z kuchyně. „Nechtěl bys měnit?“ Dřepl si a nastavil dlaň s piškotem.

Pes s dlouhým čenichem se sunul vpřed, ocas svěšený, špičaté uši přitisknuté k hlavě a botu v tlamě. Ať byl kdokoli, na ulicích Londýna se mu nedostalo vlídného zacházení. Pro to měl Aden pochopení.

„Popadni ho, Adene,“ pobízel bratra Coll.

Aden bratra ignoroval. Coll vždycky upřednostňoval boj, i když by situaci lépe řešil jemnější přístup. Pes pustil botu a natahoval se vpřed, trochu natočený bokem; jedno oko mu cukalo, jako by čekal ránu. „Zvířata bijí jenom zbabělci,“ chlácholil ho Aden a držel ruku s piškotem nehybně nataženou. „Ode mě se nemáš čeho bát.“

Uši se trochu zvedly, pes chňapl pamlsek za okraj, odpelášil a zmizel za rohem směrem k Hyde Parku. Aden se s povzdechem natáhl pro svou botu a zase vstal. Chudák mrňous.

Když se znovu otočil, upíraly se na něj zelené oči lady Aldrissové. Byla chytrá a věděla to o sobě, a protože se jí podařilo oženit už nejmladšího ze tří MacTaggertových mládenců, domnívala se, že je má všechny přečtené. Jenže on nebyl milý, dobrosrdečný Niall. Byl o tři roky starší než čtyřiadvacetiletý bratr a desetkrát cyničtější. Docela dobře si pamatoval den, kdy je matka ve Skotsku opustila a jak prázdně a… idiotsky si připadal v následujících měsících. To bylo naposled, co ho něco zaskočilo. Sakra, od té doby se neřídil srdcem.

„Copak si myslíte, že jste rozluštila, hraběnko?“ zeptal se nahlas, chytil druhou botu, když mu ji Gavin hodil, a zamířil k hlavnímu vchodu Oswell House.

„Nevím,“ opáčila a následovala ho. „Pokračuju v pozorování.“

„Tak si pozoruj, jak libo,“ opáčil. „Hádám, že lepší náhled bys získala v mém přirozeném prostředí, což není tady v Londýně.“

„Podle toho, jak o tobě mluvíte ty a tvoji bratři, bych řekla, že tvé přirozené prostředí bude kdekoli, kde by se vyskytoval stůl a karty nebo kostky.“

„Ano. To tedy máš pravdu. Odhalilas mě.“

„Adene, to…“

„Ne,“ přerušil ji a nezpomalil krok. „Splním tvé přání a najdu si ženu, protože jsi nám nikomu nedala na vybranou. Ale nepovedu s tebou cituplné hovory u čaje, màthair.“ Přes rameno zahlédl Collův výraz plný zájmu. Vikomt pořád hledal problémy. „Čtyřicet liber, ty slone.“

„Zaplatím ti za chvilku.“

Aden bosky vstoupil do haly, prošel kolem majordoma Smythe, jenž se tvářil uraženě a nejspíš ještě nikdy neviděl žádného z obyvatel Oswell House bez obuvi. Cestou nahoru vyndal z kapsy kabátu náhrdelník z falešných perel a zavěsil ho na parohy Roryho, vycpaného jelena, kterého si s sebou přivezli na jih a nechali stát na odpočívadle hlavního schodiště, aby byl na očích všem exaltovaným anglánským hostům, kteří prošli hlavním vchodem.

Jelen patřil k absurdnímu množství zavazadel, která s sebou přivlekli z Vysočiny, protože pokud jim bylo známo, všichni cestující Angličané s sebou vozili absurdní množství truhlic a vaků. A taky chtěli způsobit rozruch, předvést, že jim nebude vládnout nějaká Angličanka, na kterou se sotva pamatují, jen proto, že má v peněžence dost zlata. Když hraběnka prohlásila, že za žádných okolností nenechá Roryho bydlet v knihovně, kde měl své místo v Aldriss Parku, Aden a Coll ho postavili z čistého vzdoru na odpočívadlo.

Během následujících týdnů získal jelen nákrčník, cylindr, modrou saténovou sukni, rukavičku z jehnětiny na jednom výběžku parohu, náušnice a rozmanité tretky, rozvěšené po jeho působivém paroží a svalnatém těle. Chudák už zdaleka nevypadal důstojně, ale pobavení z toho, že byl nastrojený jako nepořádná Anglánka, pomohlo přinejmenším Adenovi nedat do zubů několika skutečným Anglánům.

„Odkud ho máš?“ zeptal se ženský hlas z odpočívadla nad ním.

„Roryho?“ zvedl oči ke své sestře Eloise. Byla z MacTaggertových nejmladší a jediná vychovaná po anglicku. Také byla důvod toho, proč se bratři nechali odvléct do Londýna. Osmnáctiletá dívka se zasnoubila, což otce dostalo na smrtelné lože – kde Angus MacTaggert setrvával ještě víc než o měsíc později, soudě podle častých dopisů, jimiž své syny varoval před zrádnými ženštinami číhajícími v Londýně – a její tři bratry do roztomilých oprátek v podobě anglických nevěst.

„Ne, ten náhrdelník,“ opravila ho, sestupujíc po schodech k němu. Eloise ho sundala z jeleního parohu a zvedla, aby si ho prohlédla. „Ach, nejsou pravé, že ne?“

„Ne. Jeden mládenec prohrál sázku a musel odevzdat všechno, co měl po kapsách. Nevím, jestli to měl být dárek pro nějaké děvče, nebo jestli to zkusil a ona ho odmítla, nebo jestli to štípl nějaké nic netušící dámě.“

„Je to smutné, ať je to, jak chce.“ S povzdechem zavěsila perly zpátky na paroží. „Ale i tak je Rory docela pěkně nastrojený.“

„Ano. Všichni ostatní jeleni na Vysočině by mu záviděli, kdyby ho teď viděli.“ Políbil ji na tvář a pokračoval po západním křídle schodiště k uskupení ložnic, přidělených jemu a bratrům. Ať už jim způsobila jakékoli nesnáze, Eloise byla jejich malá sestřička a MacTaggertová. Museli ji milovat a chránit, ať už měla anglické vychování, nebo ne. Ztratila srdce a nevěděla o smlouvě mezi rodiči o nic víc než její bratři.

Eloise si za jeho zády odkašlala. „Děkuju, že ses vrátil včas k obědu,“ řekla a on skoro slyšel, jak se zašklebila. „Vím, že se ti nezamlouvá představa, jak se ti předhazují mladé dámy. Ale jsou to všechno mé přítelkyně. A jde jen o jídlo, a to máš rád. Neuškodí, když se k nám ty a Coll připojíte.“

Aden zpomalil. Ženy se mu vždycky vrhaly k nohám, ovšem od příjezdu do Londýna mu připadalo, jako by někdo naložil plný katapult sukní a poprsí a odpálil mu ho na hlavu. Ano, Francesca požadovala, aby se oženil s anglickým děvčetem, a ano, hledal už pět týdnů. No, ani tak nehledal, jako pozoroval s rostoucím cynismem. Třepetání řasami a debaty o počasí ho nudily až k pláči, ale pokud to mohl posoudit, o ničem jiném anglánská ženská konverzace nebyla. Nakonec si však bude muset jednu z nich vybrat, bez ohledu na to, jak bude tupá a titěrná. Uznával to. Závisela na tom budoucnost Aldriss Parku. Nemuselo se mu to však zamlouvat. A nezamlouvalo. Vůbec. Dokonce i Eloisiny přítelkyně – aspoň ty, s nimiž se už setkal – působily velmi, velmi… mladě. Naivně. Nudně. Jen samé způsobné řeči a krajky.

Neuměl vyjádřit jednou větou, co by od děvčete chtěl, ale trošičku ohně a smělosti by bylo pěkné. Nebo ne pěkné, což by mu bylo ještě milejší. Děvče, které by neleželo na zádech, ztuhlé a s vyvalenýma očima, až bude uplatňovat své „manželské právo“, nebo jak tomu sakra ti spořádaní tady v Londýně říkali. A to ostatní… no, oženit se musí. Nejspíš mu stačí žena, která v něm nebude budit touhu utopit se v nejbližším jezeru.

Nesnáz možná spočívala v tom, že Niall, nejmladší z bratrů MacTaggertových, nejenže si našel děvče hned první den po svém příchodu do Londýna, ale navíc se do něj zamiloval. A Amy ho zbožňovala. Sakra, za těch šest dní od svého návratu z Gretna Greenu skoro nevyšli z Niallovy ložnice. Láska je ošemetný požadavek a muž, který ji hledá, je blázen. Budiž řečeno Niallovi ke cti, že o tu zatracenou věc neusiloval, a to byla asi jediná možnost, jak ji najít. Zatracený hlavolam a Aden si stejně nebyl jistý, že ho někdy rozluští.

„Adene? Máš odpovědět, že jsi vděčný za mé úsilí a budeš se chovat slušně.“

Zamrkal a otočil se zpátky k Eloise. „Budu se chovat slušně,“ slíbil. „Ale doporučuju ti, abys to připomněla taky Collovi. On je ten, kdo si s větší pravděpodobností přehodí děvče přes rameno a odpádí s ním.“

„Ano, ale řekl, že chce nudnou, mdlou lilii, kterou může nechat tady v Londýně. Na to by ji nepotřeboval unášet.“

To ho přimělo k úsměvu. „Jsi napůl Skotka až do morku kostí, piuthar. V tomhle máš pravdu. Jen mu podstrč nějakou polomrtvou květinku a on ti za to ještě poděkuje.“

„Ale co ty?“

„Já?“ Aden předstíral úžas. „Pořád si říkám, že postačí jakékoli děvče, jenomže by mi asi bylo milejší nenudit se. Takže ne nudnou. A možná děvče, co neomdlí při pohledu na svatební lože.“

„Adene,“ zarděla se.

Zvedl jedno obočí. „Hodláš omdlít při pohledu na svatební lože, Eloise?“

„No nehodlám, ale…“

„To proto, že máš páteř. Tak tedy nějakou, co není nudná a má páteř, pokud mi chceš najít partii.“

Eloise naklonila hlavu ke straně, hodnotila ho téměř průzračně zelenýma očima. „Nebyly na Vysočině žádné dívky, co by se ti dokázaly postavit, Adene?“

Takhle si vyložila jeho požadavek? Že chce hádavou? Nejspíš je celkem jedno, usoudil, jestli takové děvče neexistuje. S úsměvem, který nebyl upřímný, se znovu obrátil ke schodům. „Kdyby byly, nebyl bych tady, piuthar. Byl bych na Vysočině, ženatý, a ne ve spárech lady Aldrissové.“

Děvčat bylo na Vysočině habaděj, ano, a on se s mnoha důvěrně obeznámil. V sedmadvaceti už začínal uvažovat o sňatku ještě předtím, než se dozvěděl o rozkazu lady Aldrissové, ale zatím nenarazil na děvče, vedle kterého by se chtěl probouzet déle než jedno či dvě rána. Neříkali mu „prchavý MacTaggert“ jen tak pro nic za nic.

„Moje přítelkyně tu budou za hodinu. A musíš mít boty, pro spásu nebes. Vypadáš docela příjemně, soudím, ale budoucí nevěsta chce mít jistotu, že se její budoucí manžel umí obléct.“

Zazubil se. „Ano, Eloise, zakryju si něčím i moudí, ani mi to nemusíš připomínat.“

„Mm-hm. Za hodinu, Adene.“

Když se ocitl u své ložnice, něco dole bouchlo. Několik hlasů začalo řvát, a tak se znovu otočil. Coll byl během vyjížďky v docela dobré náladě, ale od té doby už uplynulo pět minut a on prohrál čtyřicet liber. Nebo možná Eloise vikomtovi připomněla, že je čeká způsobný oběd se spořádanými děvčaty.

Než se stihl vrátit o dva kroky zpátky ke schodům, vyřítilo se z chodby něco černého a páchnoucího mokrotou a kapustou a vrazilo mu to do nohou. Zapotácel se a chytil se zdi, aby neupadl. „Co to k čertu je?“

Špinavá věc se mu motala kolem nohou a zanechávala otisky zablácených tlap na nártech jeho bosých chodidel i na zeleném běhounu kolem. Konečně mu usedla na levou nohu a důrazně se mu opřela o koleno.

Objevil se majordomus Smythe, v jedné ruce zdviženou vycházkovou hůl a ve tváři výraz uraženého šoku namísto obvyklé prázdnoty. „Neviděl… Tady jsi, ty špindíro. Pryč s tebou! Ven z tohoto domu!“

Aden naklonil hlavu a zablokoval máchnutí hole předloktím. „Nejspíš se budete muset vypořádat dřív se mnou, než praštíte tohle zvířátko,“ zaševelil a upřel zrak do majordomových rozhněvaných očí.

Muž se podvolil. „Proběhla kolem mě, potvora zatracená. A zničila koberec, to se vsadím. Kdybyste tu laskavě počkal, dojdu pro provaz a…“

„Ne,“ přerušil ho Aden. „Nedojdete. Tohle je můj pes Brògan,“ rozhodl se pro gaelský výraz pro „boty“, protože ten kluk se mu pokusil jednu ukrást. „Běžel až z Vysočiny, aby mě našel, a vy neuděláte nic, než že přinesete do zahrady vědro teplé vody a nějaké hadry, abych ho mohl po té dlouhé cestě očistit.“

„To není – viděl jsem, jak mu dáváte piškot výměnou za botu ani ne před pěti minutami!“ zvolal majordomus.

„Ano, protože mi ji přinesl,“ odpověděl Aden klidně. „Je to skvělý pes.“

„Ta… věc šla pěšky až ze Skotska,“ opáčil Smythe skepticky. „A našla vás tady v Oswell House.“

„Vidíte ho na vlastní oči, ne?“ namítl Aden a kývl na Colla, který se právě ocitl na vrcholku schodů. „Colle, tenhle anglánský majordomus mě málem nazval lhářem. Řekni mu laskavě, že tohle je můj pes Brògan až z Aldriss Parku. Ten kluk má výborný čich.“

Tmavě zelené oči nejstaršího bratra se zúžily, chvilku pozorovaly celou scénu a pak probodly čím dál polekanějšího majordoma pohledem. „Vy jste nazval mého bratra lhářem, Smythe?“

„Já…“

„Protože pokud na tom budete trvat, klidně odpřisáhnu, že jsem ho pod tím blátem skoro nepoznal, ale je to Bogan.“

Smythe vteřinu vypadal, jako by ztratil řeč. „Já myslel, že se jmenuje Brògan,“ vypravil ze sebe skrze zuby.

„No ano,“ protáhl Coll jakoby nic a zatvářil se pobaveně. „Hodný. Nepouštěj ho ke mně, dokud je tak špinavý, Adene. A rozmyslel jsem si to, bratře. Mám za to, že ti nedlužím ani vindru.“

Aden potlačil úsměv a přikývl. „Mám za to, že máš pravdu, bràthair.“

„Bodejť.“ Nato vikomt Glendarill zmizel ve své vypůjčené ložnici a zavřel za sebou dveře.

„Vědro vody a hadry,“ zopakoval Aden. „Za pět minut budeme dole.“

„Já… Ano, pane Adene. Jak je libo.“

Hm. Všechny kousky uplynulého měsíce jako by majordoma nijak přehnaně netrápily, ale zablácený, zablešený pes ho možná právě zlomil. Aden se širokým úsměvem otevřel dveře svého pokoje. „Tudy, hochu,“ řekl.

Chválabohu pes vstal, zvedl zadek z Adenovy nohy a ubíral se do ložnice, jako by v ní byl už stokrát. Aden za oběma zavřel dveře, zamířil k velikánskému šatníku a vytáhl z něj starou pracovní košili a svůj nejvybledlejší kilt. Vůbec si nebyl jistý, proč se namáhal brát si obojí s sebou na jih, ledaže to přispělo k celkovému množství nesmyslů, které na ty dva valníky naložili. Z toho důvodu tu bylo pracovní šatstvo a pár hodně obnošených holínek, stejně jako velká vycpaná hlava kance, kterou si Aden umístil nad dveře ložnice.

Když se otočil, pes měl přední tlapy na posteli a vypadalo to, že hodlá vyskočit na měkkou masu polštářů a přikrývek. „Ne!“ zařval.

Černý voříšek zakňučel a zmizel pod postelí. Aden se zamračil. Pokud měl dřív nějakého pána, nebyl to hodný člověk. Prozatím však pes může zůstat, kde je. Jeho už tak neklidnému spánku by nijak neprospěl batalion blech nastěhovaných do lůžkovin.

Stáhl si vzorný anglánský kabát a vestu, svlékl přes hlavu kvalitní měkkou košili a odhodil oblečení na židli u toaletního stolku. Následoval kilt a holínky hodil ke dveřím. Pak se znovu oblékl a hned se cítil příjemněji ve starém pracovním oblečení a těžkých pracovních botách a prosté bílé košili, která už zažila lepší časy.

„Tak pojď, hochu,“ dřepl si ke dveřím. „Brògane.“

Pod postelí zaklepaly drápky, ale zvíře se neobjevilo.

„Brògane. No tak, hochu. Nechci, aby mi tu po věcech skákaly tvoje blechy. Jestli chceš zůstat, musíš se vykoupat.“

Ať už to způsobil obsah slov, nebo tón hlasu, Brògan se zřejmě uklidnil dost na to, aby vystrčil nos zpod přehozu postele a pak se vyplížil do prostoru. Zvolna vrtěl staženým ocasem a plazil se vpřed, až mohl vecpat nos do Adenovy dlaně.

„Nevím, kdo jsi byl dřív, hochu,“ hučel Aden, „ale naštval jsi majordoma. To mi stačí. Uvidíme, jakým společníkem může být anglánský zatoulanec pro horala, který by byl radši zpátky ve Skotsku.“

Napřímil se, pečlivě dával pozor, aby byly jeho pohyby pomalé a nepůsobily hrozivě, otevřel dveře a vyšel na chodbu. Vzápětí ho pes následoval, přičemž zanechával další šmouhy podél půl metru tapety nad zemí, jak očichával obě strany chodby. Nad hlavním schodištěm se Aden zastavil a zadíval se na velmi zřetelnou cestičku z otisků psích tlap po schodech nahoru a na dvě služky s vědry a kartáči, které už útočily na nejspodnější schody. Polohlasem zaklel, dřepl si a vsunul jednu paži psovi pod krk a druhou pod zadek. Dopálit Smythe byla jedna věc; přidělávat práci domácím děvečkám a mládencům, to bylo něco úplně jiného.

Chlapík vážil tak dvacet kilo, což bylo docela málo pro muže zvyklého zvedat ovce při stříhání. Takhle zblízka se mu z pachu té bestie zvedl žaludek, ale zaťal zuby a začal sestupovat ze schodů. Pokračoval dál k zadním dveřím a balancoval psem, aby mohl otevřít a pak vyjít ven.

Smythe jako obvykle splnil rozkaz vzorně, poskytl vědro i plechové necky, které asi pocházely ze stáje. Obojí už obsahovalo vodu a o pár kroků dál se nalézala štědrá hromada hadrů. Na škrobeného Anglána není Smythe tak špatný, usoudil Aden.

Rozhlédl se, jestli je zahradní branka zavřená pro případ, že by se bestie rozhodla utéct. Nenamáhal se úvahami, proč se rozhodl, že Brògan zůstane v Oswell House, a postavil psa do zpola naplněných necek. „Uvidíme, co se s tebou dá dělat, hochu,“ zabručel Aden a pustil se do práce s vědrem a hadry.

Ještě pět věder vody, nůžky, klení, šplouchání a pořádné vykartáčování a objevilo se něco, co vypadalo jako černý anglický špringršpaněl, plus další zajímavost. „Hochu, nerad ti to říkám, ale jsi holka,“ poznamenal.

Brògan zafuněla a zabořila obličej do hadru, jímž ji sušil.

„Aha, ty už to víš. Celou dobu na mě používáš své ženské čáry a kouzla, viď?“ Zadíval se na špinavou, chlupatou spoušť, kterou zanechali na zahradních schodech, a na předek své košile a kiltu, nesoucí stopy téhož. „Spíš bych se dal zlákat, kdybys na mně nenechala půlku Londýna.“

Na vrcholku schodů za jeho zády si někdo odkašlal. „Pane Adene,“ zarecitoval Smythe, „mám vám připomenout, že jste lady Eloise slíbil, že se zúčastníte jejího oběda.“

Aden otočil hlavu ke kamenné tváři majordoma. „Ano, slíbil jsem to a zúčastním se. Co se tak plaší?“

„Oběd začal před dvaceti minutami, pane. Váš bratr lord Glendarill je přítomen, jakož i pan Niall a paní MacTaggertová.“

„Niall vstal z postele, ano?“ napřímil se Aden. „Vyřiďte lady Eloise, že tam budu za deset minut. Pojď, Brògan.“

„Slyšel jsem správně, že jste označil toho… Brògana jako samici?“ otázal se Smythe s nezměněným výrazem.

„Ne, neslyšel. Budu potřebovat pro toho kluka mísu zbytků; má za sebou dlouhou cestu.“

Majordomus natáhl krk do strany s viditelnou snahou dohlédnout na Bròganin podvozek. „Zařídím to, pane. Lady Eloise však zdůraznila, že už teď máte zpoždění a že by ji nepotěšilo, kdybyste nesplnil slib.“

Tak tedy nepotěšilo? No, když dá horal slovo, dodrží ho. „Ty zbytky budu potřebovat i tak,“ řekl, poplácal se po vlhkém stehně a zamířil po nízkých stupních zpátky do domu.

Naštěstí se mu fenka držela v patách; nepochybně vycítila, že pro ni představuje největší šanci na jídlo a bezpečné místo ke spánku. Nějak si teď vyměnili role, protože ona byla vlhká, ale čistá, a on byl samé bláto. Eloise však zřejmě pochybuje, zda to myslel vážně, že se objeví a že hodlá dodržet slovo. A pod tím se skrývala představa, jak vstoupí do malé jídelny tak, jak je, zvlášť když už skoro všechny známé jeho sestry vědí, že si potřebuje najít manželku, a ta představa byla nemálo lákavá.

„Chovej se slušně,“ zahučel přes rameno napůl k Brògan a napůl sám k sobě a pak otevřel dvojité dveře do malé jídelny.

Hradba pisklavého štěbetání ho zasáhla jako políček – a pak zčistajasna nastalo úplné ticho.

„Dámy,“ zaševelil a vysekl nenucenou poklonu. „Neměl jsem…“

„To je Brògan?“ přerušila ho Eloise, vstala od stolu a spěchala kolem Adena, aby si dřepla před vlhkého psa. „Ach, to je miláček! Proč jsi neřekl, žes ho nechal na Vysočině?“

Okamžitě se kolem něj prodralo stádo žen a vytvořilo kruh kolem Brògan s odporným šveholením a žvatláním. Současně ho to fascinovalo, jako pozorovat červa, který se prokusuje jablkem. Když ho čísi ruka poplácala po rameni, trhl sebou.

„Cos čekal?“ zamumlal Niall, zjevně pobavený. „Ta bestie je čistá. Ty vypadáš jako čuně.“

Aden se pootočil k mladšímu bratrovi. „Ty jsi taky kapánek pocuchaný, bràthair. Skoro jako bys byl týden bez šatů.“

„Sklapni zobák, Adene,“ odpověděl novomanžel a jeho výraz potemněl. „Nestrpím, abys ztrapňoval Amy.“

To dávalo smysl. Niall už nebyl jenom Niall. Byl Niall a Amelia-Rose – zkráceně Amy. Mladá dáma se zlatými vlasy a přímočarým vystupováním momentálně čechrala Brògan uši, ale Aden stejně přikývl. „Ano. Má to už tak těžké, když je vdaná za tebe.“

„To je lepší,“ poznamenal jeho bratr a zase se široce usmíval. „Tak to je ten pes, o kterém Coll říkal, že ti chtěl ukrást botu?“

Coll samozřejmě pověděl nejmladšímu bratrovi, jak to bylo doopravdy – aspoň zčásti. „Ano. Zmínil se taky, že se mnou prohrál čtyřicet liber, protože hází jako vůl?“

Niall se ohlédl přes stůl, kde dosud seděl Coll, hltal půlku pečeného kuřete a nabíral si pořádnou porci čerstvých žemlí. „Na to asi zapomněl. Proto jste házeli botami?“

„Ano. Pochyboval o mých slovech ohledně Oscara.“

„Adene,“ přiskotačila k nim Eloise ruku v ruce s děvčetem ve žluto-zelené toaletě, „Brògan není on.“

Aden vyslal pohled k hezkým hnědým očím a zvlněným rtům dívky, stojící po boku jeho sestry. Jestli je tohle děvče, které mu dnes Eloise vybrala, pak sestra aspoň umí najít hezkou. Až na několik výjimek byla však hezká většina jejích přítelkyň. Mráz mu běhal po zádech jen z jejich štěbetání, neúnavných hovorů o počasí, vzdechů a chichotání. A touto poruchou trpěly takřka bez výjimky všechny Eloisiny kamarádky, s nimiž se dosud setkal, do jedné.

Vstoupil mezi sestru a její hezkou přítelkyni a sklonil hlavu. „Dal jsem Brògan piškot výměnou za svou botu a ona za mnou šla do domu,“ sděloval polohlasem. „Smythe ji chtěl vyhodit, ale já hosty nevyhazuju. Tak jsem si vymyslel malou lež o tom, že Brògan je můj pes ze Skotska. Psí kluk. Smythe tomu věří. Víš?“

„Ano,“ odpověděla Eloise. „A ty víš, že se ti snažím pomoct najít manželku a že když se takhle dostavíš k obědu, jako bys vylezl z komína, vůbec to nepomáhá, viď?“

„Ano,“ odtušil a potlačil zamračený výraz. Eloise, sestra nesestra, měla anglické vychování a trošičku bláta a chlupů nepochybně stačilo, aby to porazilo i tu nejodolnější Anglánku.

„To je dobře.“ Stoupla si na špičky a políbila ho na tvář. „Vždycky jsem chtěla psa. Ale Smythe nakonec přijde na to, žes ho tahal za nos, víš.“

„Tím si nejsem tak jistá, Eloise,“ ozvala se její přítelkyně. „Lidé vidí, co chtějí vidět, a to je obvykle to, co je pro ně nejpohodlnější.“

Aden se napřímil. Bystrá, a ani slovo o počasí. To však byla teprve jedna věta. Jakpak zvládne dvě věty, tohle děvče s tmavýma očima a tmavě hnědými vlasy. „A kdopak jste vy, děvče?“

„Ach, omlouvám se,“ zvolala Eloise a stiskla přítelkyni ruku. „Adene, tohle je Matthewova sestra Miranda Harrisová. Mirando, můj prostřední bratr, Aden MacTaggert.“

Když už věděl, že dáma je příbuzná Eloisina snoubence, pozoroval podobné rysy. Tmavě hnědé vlasy s odlesky rudého západu slunce, oči tmavé jako tekutá čokoláda. Mirandin obličej byl užší než bratrův, rysy jemnější, a i když nebyla tak vysoká jako Matthew, temenem hlavy sahala Adenovi těsně nad ramena. Byla vysoká, protože sám měřil sto třiaosmdesát centimetrů. A to byl z bratrů nejmenší.

„Slečno Harrisová,“ rozpomněl se na dobré způsoby a lehce se uklonil. Ne že by ho omráčila. Jenom ho trochu překvapila. Pořád by se však klidně vsadil, že během dvou minut přijde na přetřes počasí. Ano, Brògan byla zatím v Londýně ze všech děvčat nejslibnější. Nechtěla nic než jídlo a přikrývku a nepředstírala, že by jí šlo o něco jiného.

Plavně se uklonila – dívka, ne pes. „Moc mě těší, že tu vy a vaši bratři jste,“ řekla s akcentem velice kultivovaným a velice anglickým. „Eloise o vás vypravuje historky už celé věky.“

Protože ty historky zřejmě dorazily k Eloise prostřednictvím jejich otce Anguse, musel Aden o jejich pravdivosti pochybovat. Lord Aldriss si potrpěl na pěkné báchorky. Měl přijet do Londýna s nimi a setkat se poprvé po sedmnácti letech se svou dcerou, ale Angus se rozhodl zhynout na následky šoku ze zprávy o zasnoubení své maličké. Nebo se spíš příliš bál Francesky Oswell-MacTaggertové, než aby opustil bezpečí Vysočiny. „Nejspíš vám povídala hlavně historky o Collovi, hrstku o Niallovi a o mně ani jednu.“

Miranda Harrisová naklonila hlavu ke straně. „Jen pokud není pravdivá ta historka o tom, jak jste na začátku vsadil šilink a do druhého dne jste měl koně.“

Zazubil se. Neomdlévala, nečervenala se, ani se nezmínila, že je nějak chladno. Ale stejně. „Tu tedy potvrdím.“

Eloise přítelkyni pustila. „Hned se vrátím,“ oznámila a v rychlosti na Adena mrkla, čímž zjevně sdělovala, že podle svého názoru už mu našla budoucí choť. Nato se vnořila zpět do kroužku kolem psa.

„Jestli jste si udržela přehled, která báchorka je o kterém bratrovi,“ poznamenal Aden, „musím vás pochválit, že jste dávala pozor. Tady v Londýně jsem přinejlepším ‚jeden z MacTaggertových bratrů‘ a přinejhorším ‚jeden z těch horalů‘.“

Upjatě složila ruce před tělem. Miranda Harrisová měla dlouhé prsty, jak si všiml. Karbanické prsty, jak jim někteří říkali. A ty tmavě hnědé oči, rty teď mírně sešpulené buď potlačovaným úsměvem, nebo přemáhanou grimasou, by taky dokázal snést. Víc než snést, pokud její příští věta nebude o tom zatraceném počasí – jako by zjemnělá Anglánka vůbec věděla, co to počasí je.

„Dávala jsem pozor,“ prohlásila tónem vzorné dívky, „zvlášť kvůli tomu sázení. Nesnáším hazard. A hazardní hráče.“

To ho trochu vzpamatovalo. Poslední dobou ho hned tak něco neohromilo. Slečně Mirandě Harrisové se to právě povedlo. „To bylo obdivuhodně přímé,“ zaševelil. „Dobrá práce, děvče.“

Její grimasa se ještě zvýraznila. „Nebyl to ode mě kompli…“

„Vím, že jste nechtěla vzbudit můj obdiv,“ přerušil ji, přistoupil o půl kroku blíž a ponechal stranou otázku, kterou si v duchu kladl – proč se namáhá verbálně šermovat se ženou, která se zřejmě rozhodla, že ho nebude mít ráda, ještě než se vůbec setkali. Možná to bylo tím, že si obvykle dával záležet, aby byl hodně milý. A protože i kdyby se mu její slova nezamlouvala, obtěžovala se říct, co si myslí – když většina Anglánů v Londýně by se neodvážila vyslovit přímou urážku, ani kdyby si tím měla zachránit život. Ani had se neuměl kroutit jako oni. „Musíte mít na paměti, že nejsem žádný povadlý anglický švihák. Na Vysočině řešíme neshody pěstmi. To, co jste řekla, mi znělo skoro jako flirtování, slečno Harrisová.“

Vteřinu to vypadalo, jako by se opravdu chtěla pustit do pěstní potyčky. „Nepůsobíte jako zabedněnec,“ pronesla úsečně, „takže budu předpokládat, že si mé sdělení naschvál vykládáte mylně. Vyjádřím se tedy jasněji. Vím, co měla Eloise za lubem, a nemám zájem o sňatek s hazardním hráčem, karbaníkem, někým, kdo vidí v horších schopnostech druhých výzvu, aby je oloupil.“

Aden se nepřestával nenuceně usmívat – hlavně protože ji to zřejmě dopalovalo, ale taky protože vůbec nečekal, že mu v téhle změkčilé zemi zkříží cestu děvče s tak ostrým jazykem. Plamínek ohně. „To je škoda, děvče, protože při hazardu jde o trpělivost a rafinovanost, o intimitu a o ruce, které umějí víc než jen míchat karty.“

Krásná barva jejích lící o odstín potemněla. „Totéž by se dalo říct o krysaři. A ten nepřivádí lidi na mizinu.“

Mohl namítnout, že chytání krys nemá ani za mák společného s intimitou, ale také rozhodně mohl využít líp času hledáním ženy, která by na něj nedštila vitriol. Byla to opravdu škoda. Jediné děvče, jež si s ním troufne promluvit přímo, a to jen aby prohlásilo, že s ním nechce nic mít. „Mám nařízeno oženit se s anglickým děvčetem. Nejspíš nepotřebuju trávit čas přesvědčováním někoho, kdo nevidí nic než klepy. Nechám vás být, Mirando Harrisová.“

A ona se pořád držela zpříma. Vypadala, jako by se jí maličko ulevilo, jako by byla čekala, že po ní hodí balíček karet, nebo něco takového. Miranda Harrisová kývla. „Pokud se navzájem chápeme, pane MacTaggerte.“

„Já chápu vás. To ostatní není moje starost.“

Kapitola dvě

Miranda Harrisová usrkávala ze sklenky madeiry a soustředila pozornost na dvojice a trojice hostů, kteří se vynořovali z přeplněných chodeb Gaines House a proudili do tanečního sálu. Zatím na sobě žádná dívka neměla stejné tmavě žluté šifonové šaty se světle zelenými krajkami a zdobením, které měla teprve od včerejška, ale i kdyby k tomu nedošlo dnes, nepotrvá dlouho, než spočine zrakem na dvojčeti svého úboru. Barva byla jednoduše příliš živá, než aby se dala přehlédnout, a švadlena paní Allenová přiznala, že zakoupila této velmi drahé látky z Paříže velké množství.

Její přítelkyně se trousily do Gaines House, zdravily ji máváním a úsměvy a gesty ji zvaly, aby se k nim připojila na kus řeči. Prozatím jim nevyhověla; soirée potrvá do časných ranních hodin a ji velice bavilo pozorovat nově příchozí hosty. Ne že by hledala někoho konkrétního, ačkoliv by to bylo štěstí, kdyby si všimla příchodu Adena MacTaggerta.

Bylo to dost zlé, i dokud ho znala jen podle reputace; když se teď už setkali – a navíc se pošetilá Eloise skutečně snažila dát je dohromady, můj ty smutku – připadal jí ještě horší, než čekala. Vůbec nevypadal jako notorický hazardní hráč. Ani náznak úzkých, podezřelých očí nebo odéru doutníků a alkoholu, žádné nepěstěné mastné vlasy ani zmačkané oblečení. Jeho tón jako by byl záměrně spíš okouzlující než zlověstný, ne že by jí připadal jinak než jako někdo, komu… je radno se vyhnout.

„Můžu ti přinést sklenku, Mirando? Mají pomerančový punč, který vypadá přijatelně.“

Povzdechla si nad tmavě žlutým šifonem s broskvovým zdobením, v němž vplula do sálu lady Caroline Maysová, a otočila se k bratrovi. Bylo by krásné poslouchat aspoň jeden večer lichotky o tom, že září jako slunce, ale stejně byla ze svých nových šatů nadšená. „To je už potřetí, cos mi nabídl nějaký nápoj, Matthewe. Proč se za mnou celý večer táhneš jako stín? Proč nečíháš u dveří, až přijde Eloise?“

„Už teď je tady děsivé vedro a mě napadlo, že máš třeba žízeň. Eloise předtím poslala lístek, že nepřijde dřív než v půl deváté, a jsem tvůj bratr. Proč bych tě neměl zahrnovat pozornostmi? Nebo bys radši stála vedle matky a otce a poslouchala, jak jim Applethorpeovi hučí do hlavy?“

Miranda se zašklebila. Když naposled zahlédla rodiče u dveří knihovny, Applethorpeovi si s nimi ještě povídali. „Jak je libo. Připouštím, že jsem možná trochu ráda, když nemusím znovu poslouchat historky pana Applethorpea o tom, jak bojoval proti povstalcům v koloniích. Pomerančový punč, buď tak laskav.“

S jedním ze svých přívětivých úsměvů se bratr uklonil a zmizel směrem k nejbližšímu stolu s občerstvením. Jeho informace o očekávaném příjezdu MacTaggertových jí sice mohla připadat jako projev ochoty, ale neměl se to jak dozvědět. Aspoň teď mohla pustit Adena MacTaggerta z hlavy, ačkoliv stejně neměla zdání, proč na něj pořád myslí. Možná protože měl vypadat navenek tak, aby to odpovídalo odpornému nitru hazardního hráče, a on tak jednoduše nevypadal. Protivný chlap.

Na jednom konci sálu se začala formovat skupina jejích přátel, ale prozatím se stále spokojovala pozorováním a hledáním dalších žlutých šifonových toalet. Aspoň že paní Allenová střihla ty dvoje šaty každé jinak. Zatímco toaleta lady Caroline se honosila polovičními rukávy a rovnou linií výstřihu, její byla nabíraná v pase, s krátkými nabíranými rukávy a hlubokým kulatým výstřihem, který matka prohlásila za „téměř skandální“. Miranda se ráda řadila do kategorie „téměř“. Připadala si tak trochu smělá, ale nikdy si nevysloužila víc než občas nějaké to zvednuté obočí ze strany starších osob v napudrovaných parukách.

„Tumáš,“ podával jí Matthew vrchovatou sklenici oranžově zbarvené tekutiny.

„Děkuju.“ Upila. Ach, dobrotivé nebe. Lady Gainesová zjevně opět experimentovala se svými kulinářskými výtvory. Pomeranč a… drcený měsíček? Miranda si přiložila ruku na ústa, aby to nevyplivla. Měsíčkem se vysvětlovala ta tmavá, živá barva, ale v této koncentraci byl nesnesitelně hořký. „Sladký anděli milosrdenství,“ zajíkla se. „To by srolovalo i tapety.“

„Opravdu? Dej to sem,“ dožadoval se bratr.

Vrátila mu nápoj, jehož trpkostí jí slzely oči, vytáhla z kabelky kapesníček a osušila si oči. Lady Gainesová musela zdecimovat celé pole měsíčků. Hostitelka se nepochybně snažila dosáhnout spíš dokonale oranžové barvy, než aby se zabývala chutí lektvaru.

Matthew ochutnal, protože samozřejmě musel. S grimasou odložil nápoj na tác nejbližšího kolemjdoucího lokaje. „Kdyby se k tomu přidala pinta – nebo spíš galon – vodky, nejspíš by to bylo skoro snesitelné,“ poznamenal, pak si odkašlal. „Tančíš dnes večer, viď?“

„Samozřejmě. Poslední tři velké plesy jsem zmeškala, když jsem pečovala o tetu Beatrice a holčičky. Jsou to drahouškové a nezazlívám jim ani chvilku z těch týdnů, co jsem strávila mimo Londýn, ale je milé být zase zpátky. A nenacházet ve vlasech zaschlou ovesnou kaši.“

Když Matthew nereagoval, pohlédla na něj a zjistila, že se soustředí na dveře. Lord George Humphries tam stál a zdravil sira Eldona Gainese a jeho manželku, lady Harriet, ale bratrův pohled se upíral na vysokého muže v uniformě námořního kapitána po boku lorda George.

„Kdo to je?“ zeptala se. Vnímala hluboko zasazené oči pod výrazným obočím, úzká ústa s tenkými rty a dlouhý, rovný, dolů zašpičatělý nos mezi tím. Celek doplňovaly krátké, zježené hnědé vlasy, s nimiž se z profilu podobal dravému ptáku, modře oděnému sokolu, příliš velkému, než aby hřadoval na stromech.

„Hm?“ Matthew sebou trochu trhl a obrátil se zpátky k ní.

„Kdo je to s lordem Georgem?“ opakovala.

„Aha. To je jeho bratranec. Kapitán Robert Vale. Byl dlouho v Indii.“

Tím se vysvětlovalo, proč ho neznala. Lord George a její bratr byli koneckonců skoro siamská dvojčata a ona ve svých třiadvaceti už prožívala pátou společenskou sezonu v Londýně – a přesto tento druh sokola viděla poprvé. „Je tu tedy na dovolené, nebo…“

Matthew jí nabídl rámě. „Pojď. Představím tě.“

„To není tře…“

„Pojď, Mio.“

Když mu položila dlaň na rukáv, působil… ztuhle, svaly měl napjaté. Jakékoli napětí u jejího nenuceného bratra okamžitě zapůsobilo divně. Nedávno byl koneckonců představen třem obrovitým bratrům své snoubenky a otec říkal, že takřka nemrkl okem. A to navrhovali jako seznamovací rituál pitku a rvačku. „Matthewe,“ zamumlala, „copak…“

„Kapitáne Vale,“ přehlušil její námitku a zastavil se před oběma muži. „Moje mladší sestra Miranda. Mio, kapitán Robert Vale, Georgeův bratranec.“

Kapitán, klobouk pod paží, se uklonil a pak uchopil její ruku a sklonil se nad ní. „Slečno Harrisová. Hodně jsem o vás slyšel. Jsem velice rád, že se konečně setkáváme.“

Měl i sokolí oči, světle hnědé s jantarovým nádechem, a přímý, upřený pohled – skoro jako by byla králík, kterého právě zpozoroval. Samozřejmě, za svůj dravčí vzhled nemohl a mluvil docela mírně, ale stejně odtáhla ruku hned, jak jen to slušnost dovolovala. „Kapitáne. Matthew říká, že jste byl v Indii,“ pronesla přesto, protože bratr ho měl zřejmě rád. „Jste tu na dovolené?“

„Ne. Odešel jsem do výslužby,“ odpověděl. „Rozhoduju takříkajíc o své budoucnosti. Mám v Indii přátele a obchodní styky, ale je tam velmi… teplo. Dávám přednost chladnějšímu podnebí.“

„Umím si představit, že tam bude dost teplo. Nebyl jste však na vodě?“

Trochu sklonil hlavu, nespouštěl z ní oči. „Na vodě je také teplo. Ne však tak horko a vlhko jako ve vnitrozemí.“

„Mio, věnuješ Valeovi valčík, ano?“ vložil se zčistajasna do řeči Matthew. „Pomoz ho uvítat doma.“

Raději by to neudělala a Matthew si zasloužil podupat nohy jen za ten návrh, ale už se ocitla v pasti. „Zajisté.“ Nasadila úsměv, vytáhla z kabelky taneční pořádek a tužtičku a podala obojí kapitánovi.

„Třetí tanec je valčík,“ ukazoval Matthew ochotně a natahoval se jí přes rameno, aby ukázal na patřičný řádek.

Zatímco kapitán psal úhledným písmem do příslušné kolonky Vale, Miranda zčistajasna zalitovala, že se nepřidala ke svým přítelkyním, když měla tu možnost. Všechny tance na tanečním pořádku by už měla zadané, nebo aspoň oba valčíky, ale ona se místo toho rozhodla hledat žluté šaty. U sta hromů.

Snad umí kapitán Vale slušně tančit, protože netoužila mít rozdupané prsty u nohou. A snad umí vést zdvořilou konverzaci, protože nic není horšího než stát někomu tváří v tvář a pokoušet se konverzovat sama. Stále s úsměvem si od něj vzala kartičku. „Nechám vás tři, ať si popovídáte,“ udělala mírné pukrle. „Vidím svou přítelkyni Helen a slíbila jsem jí chvilku času.“

Byla to samozřejmě lež, Vale však srazil podpatky. „Nic není důležitější než dostát slibu.“

Znělo to velmi přímočaře, nebo by aspoň znělo, kdyby při těch slovech nezíral na Matthewa. Náhle ji zamrazilo i ve vyhřátém, přeplněném sále. Stálo ji trochu námahy, aby nezrychlila krok, když mířila k rostoucímu kroužku přátel. „Tady jsi, Mirando,“ chytla ji za ruce Rebecca Sharpeová. „To je dneska zoufalý nával, že? Je tu tolik lidí, že nemůžu odtáhnout lokty od žeber.“

„Povídá se, že by se tu mohl objevit princ,“ poznamenal hubený Frederick Spearman trochu přitlumeným hlasem. „Nikdo nepřizná, že by se s ním chtěl ukazovat, ale všichni se chtějí postarat, aby je s ním každý viděl.“

I když řeči o přítomnosti prince Jiřího vzbudily značný rozruch, směs patolízalství a opovržení v nich Mirandu fascinovala. Regent trpěl dnou, a tak netančil, vyznal se však v umění a módě. Třeba by mohl obdivovat její žluté šaty.

„Když je řeč o ukazování,“ poznamenala Helen Turnerová, „šetřím si v tanečním pořádku místečko pro jednoho z MacTaggertů. Doufejme, že Adena. Vidělas ho včera? Zabláceného a mokrého, s těmi jeho vlasy? Kdyby nebyl Skot, měla bych ho za básníka.“

„Předpokládám, že ‚těmi jeho vlasy‘ myslíš to, jak je má tak dlouhé, až by mohl uvažovat o zaplétání do copu,“ opáčila Miranda. Pro spásu nebes, copánky vyšly z módy už před víc než deseti lety. A nosit vlasy rozpuštěné, černé prameny bičované větrem tak, aby umně rámovaly úzkou tvář a otíraly se o ramena – ano, Helen měla pravdu: bylo to poetické. Až moc poetické. Vlk, který se snaží všechny přesvědčit, že je neškodná ovečka.

„Mirando, takové věci bys neměla říkat,“ namítla Rebecca, ale její švitořivé chichotání napovídalo pravý opak.

Možná by neměla, ale Aden MacTaggert holdoval hazardu. Zřejmě dost často a docela dobře, soudě podle útržků hovoru, jež zaslechla od Matthewa a Eloise – a poslední dobou i od jiných přátel. Pohlédla přes sál na bratra, dosud pohrouženého v hovoru s kapitánem Valem a lordem Georgem. Na každého karbaníka, který hrál dobře, připadaly dva tucty takových, co hráli mizerně. A z těch špatných hráčů polovina riskovala víc, než měla, nebo byla přehnaně sebejistá či dost zoufalá anebo pyšná nebo… naivní, aby se domnívala, že překoná počet pravděpodobnosti. Profesionální hráč na ně nedbal, bylo mu jedno, že jejich promrhané peníze byly určeny na nájem nebo jídlo či univerzitní školné. A přesto podle jejího názoru naivita určitě nebyla zločin, za nějž by měl muž zaplatit svou budoucností.

Ve vzpomínkách jí vytanul obraz strýčka Johna s rozesmátou tetou Beatrice po boku. John Temple býval přívětivý a kouzelně sebejistý, a zdaleka ne tak šikovný, jak se o sobě domníval. Aspoň že jeho věřitelem byl takzvaný přítel, ochotný poskytnout Johnovi příležitost splácet sumu, kterou prokarbanil – ačkoliv hledat štěstí v americké divočině se nepodobalo ničemu, o co by se měl pokoušet ženatý muž se dvěma dcerami. Už uplynul skoro rok, co o něm teta Beatrice neměla vůbec žádné zprávy, a Miranda si potají začínala říkat, že už ani žádné nedostane.

Zamračila se. Matthew si strýčka Johna idealizoval a bratr měl sebejistoty, že by to stačilo i králi. Lord George nikdy nebýval Matthewovi nejspolehlivějším přítelem, ale třetí syn lorda Balingforda měl aspoň dost rozumu na to, aby věděl, kdy má odejít od herního stolu nebo přestat sázet. A uplynuly už dva roky od posledního hněvivého proslovu, který si Matthew od otce vysloužil. Poté co byl nucen prodat vlastního koně, aby splatil dluhy, rychle následovala katastrofální lekce se strýcem Johnem a zdálo se, že ta už mu konečně vtloukla do zatvrzelé hlavy pravdu o jeho nedostatcích. Díky za to nebesům, protože její srdce by asi nepřežilo, kdyby se měl ztratit v Americe – nebo ještě hůř.

„Mirando, Helen mi zlomila srdce a odmítla mi čtverylku,“ vstoupil jí do zorného pole lord Phillip West.

„Přišel jsi jednoduše pozdě, Phillipe,“ protestovala Helen a položila ruku v rukavičce na Frederickovu paži. „Říkala jsem ti přece, že dnes večer nehodlám vynechat ani jeden tanec.“

Miranda zaplašila nečekaný šedý mrak vzpomínek, usmála se a velebně vztáhla ruku. „Zatančím si s vámi, mylorde,“ oznámila a doprovodila svá slova hlubokým pukrletem.

Mladší bratr markýze z Hurstu uchopil její nabízenou ruku a také se uklonil. „Děkuju. Obdivuju to, jak si vždycky necháváte jeden nebo dva tance v zásobě pro nás ubohé, nešťastné opozdilce.“

Po pravdě řečeno měla momentálně zadaný jen jeden tanec. To se jí nepodobalo. Ale zřejmě byla dnes večer příliš zaměstnaná starostmi o šaty a hazardní hráče s pronikavýma očima a mlhavé, nepojmenované, nevyjádřené obavy. Snad ji čtverylka se šarmantním lordem Phillipem uklidní, aby si mohla zase večer užívat.

Po deseti minutách kroužení a rychlých kroků byla zadýchaná a usmívala se, když hudba ustala. Á, už je to mnohem lepší. Spolu s Phillipem se vrátila k přátelům – a zastavila se, teprve když se přímo před ní objevila široká hruď.

Zvedla oči. Výrazná brada, ústa s jedním koutkem stočeným dolů a druhým nahoru, zjevně pobavená, vysoké lícní kosti a rovný nos, šedozelené oči, které jí zčistajasna připomněly osamělé tůně v mlžném oparu jakéhosi prastarého lesa, a vodopád černých vlasů rámujících portrét a splývajících v mírných vlnách skoro až k širokým ramenům.

„Dobrý večer, Mirando Harrisová,“ pronesl Aden MacTaggert s hrčivými „r“ svého skotského nářečí.

Nabrala dech a zrychlení tepu přičítala na vrub leknutí. „Pane MacTaggerte. Už dorazila vaše sestra? Matthew se nemůže dočkat.“

„Ano. Je tady.“ Naklonil hlavu ke straně, kadeř vlasů mu spadla přes jedno oko. „Budete moje švagrová. Asi bychom neměli být nepřátelé.“

„Nejsme nepřátelé,“ opáčila. „Jednoduše nemáme nic společného. To se stává dost často, soudím.“

„Ale i tak,“ ignoroval lorda Phillipa a evidentně předvídal její reakci, „jsem trochu zvědavý. Většina děvčat, která se rozhodnou mě nemít ráda, si se mnou nejdřív aspoň pohovoří. Máte pro mě dnes večer tanec nazbyt? Pak si můžeme popovídat a vy budete mít důvod mě nesnášet.“

Než aby se hádala o míru své nevole a zda je oprávněná, což nepochybně chtěla, usmála se. „Bohužel ne,“ zalhala a byla ráda, že její taneční pořádek leží v bezpečí kabelky. „Dnes večer je tu zoufalý nával a já nemám v tanečním pořádku jediné volné místečko.“

Vysoký horal kývl hlavou. Nedalo se poznat, zda je zklamaný, nebo jen neví, že mu dala košem; zachoval si mírně pobavený výraz. Jenomže byl hazardní hráč a uměl zastírat své myšlenky. „Nejsem kočka. Zvědavost mě nezabije.“ Lehce se uklonil a odkráčel, zastavil se na pár slov s absurdně nervózní Sarah Tissellovou. Vzápětí už mu chudinka nastavovala svůj taneční pořádek a on do něj zapisoval své jméno.

No. Dobře mu tak. Sarah tančila jen zřídka, takže měla nešťastný sklon trpět takovými obavami, aby neudělala chybu, až pokaždé klopýtla nebo spletla kroky. Nejspíš to nevěděl, ale bylo těžké přehlédnout, jak prsty Sarah kroutí šňůrkami pompadurky. Hledal nevěstu, jak všichni věděli, a Sarah by nejspíš na místě vypustila duši, kdyby ji požádal o ruku.

Hudba začala hrát lidový tanec, a když lord Phillip odkvačil pro svou další partnerku, Miranda si zčistajasna uvědomila, že ona žádného partnera nemá. U sta hromů. Otočila se a zpozorovala malého, plešatícího Francise Henninga se sklenkou whisky v ruce, jak nepřítomně civí do tanečního sálu. „Pane Henningu,“ pronesla vznešeně, vzala mu sklenici z ruky a postavila ji do květináče s pokojovou rostlinou, „poctil byste mě tancem?“

„Co? Já – inu, skvělé,“ vykoktal a nechal se od ní napůl odvléct na naleštěný parket. „Zajisté. Prvotřídní. Na druhý konec parketu, když dovolíte. Chci, aby babička viděla, jak jsem společenský.“

Miranda potlačila úsměv. Babička pana Henninga byla proslulá tím, jak absurdně uměla dělat problémy. „Samozřejmě.“

To bylo těsné. Nikdo není rád přistižen při lži a zvlášť ne tři vteřiny poté, co ji pronese. Teď si ovšem musela najít pro dnešní večer ještě sedm partnerů. Možná už přece jen není tak dopálená na Matthewa a kapitána Valea. Ušetřili jí aspoň jedno hledání.

Francisův požadavek je zavedl do skupiny tanečníků, kde se nalézal také pan MacTaggert. Tančila podél řady, nakrátko se s ním spárovala a dbala na to, aby se střetla s jeho pohledem, když se dotkli rukama, ale on na ni jen zvedl jedno obočí. Snad byl tedy opravdu pouze zvědavý, proč nesnáší hazard a hazardní hráče, ale Matthew už bezmála patřil do MacTaggertovy rodiny. Kdyby bratr chtěl, aby věděli o jeho dřívějších nezdárnostech nebo o ještě známější historii jejich strýce, může jim to povědět sám.

Když tanec skončil, doprovodila funícího pana Henninga ke stolu s občerstvením a přinesla mu příšerný pomerančový punč, který do sebe doslova hodil. Vytáhla z kabelky vějíř a zamávala mu jím. „Děkuju, slečno… Harrisová,“ sípal. „Trávím moc… času posedáváním… když držím babičce pletací přízi.“

„A jak se babičce vede?“ zeptala se poslušně.

„No, je svěží jak venkovský kůň, víte. Kdybyste si s ní chtěla poklábosit, s radostí…“

„Slečno Harrisová,“ zazněl tlumený, precizní hlas přímo za ní, tak blízko, až ucítila v týle hřejivý dech.

Trochu sebou trhla a otočila se. Kapitán Vale na ni ze své výše upíral oči dravého ptáka. „Kapitáne. Už je čas na náš valčík?“

„Ano.“ Vztáhl jednu ruku.

Potlačila v duchu povzdech, vložila prsty v rukavičkách do jeho holé ruky a odkráčeli na taneční parket. No dobře. Na tento tanec potřebovala partnera a byl jím on. Také byl zřejmě tělesně svěžejší než pan Henning, což byla příjemná zpráva. Když jí položil ruku kolem pasu, položila mu svou na rameno, kde prsty spočinula na zlatých prýmcích a epoletách, jež zdobily všechny kapitány britského námořnictva. I ty penzionované.

Vzhlédla a zjistila, že jsou na parketu první, takže stojí jako nedočkavé sochy, zatímco ostatní páry se shromažďují kolem nich. „Bavíte se dnes večer dobře?“ zeptala se, aby narušila mlčení.

„Ano.“

„Jak je to dlouho, co jste byl naposled v Londýně?“ Tak. To bude vyžadovat nejméně dvouslovnou odpověď, dvojnásobek toho, co ze sebe až dosud vypravil.

„Naposled jsem byl v Anglii před sedmi lety.“

Ach, osm slov na jeden zátah! „Nepřijel jste až do nynějška ani na dovolenou?“

„Ne.“

A zase jednoslovné odpovědi. Než stihla dát dohromady další dotaz, orchestr spustil valčík. Kroky znal, ať už pobýval kdekoli, a tančil precizně a úhledně. Neusmíval se, místo toho na ni dál civěl, až se jí dost zoufale chtělo odvrátit pohled. Záměrně posunula jednu nohu maličko stranou, současně sevřela jeho prsty pevněji a podívala se pod nohy. Rychle několikrát mrkla, než znovu zvedla zrak, a tentokrát naklonila hlavu tak, aby se dívala na okolní tančící místo na něj.

„Už s vámi o mně váš bratr mluvil?“

Ach, teď se na něj znovu musí podívat a předstírat, že jí nepřipomíná jestřába. „Ne, nemluvil,“ prohlásila a podařilo se jí zaostřit zrak na jeho levé ucho.

„To jsem si myslel. Jak jsem řekl, slečno Harrisová – Mirando – byl jsem dost dlouho mimo Anglii. Když jsem se teď vrátil, rád bych si našel místo ve společnosti mezi sobě rovnými. Nejefektivnější způsob, jak toho dosáhnout, je oženit se s někým, jehož místo a reputace jsou už zavedené a bez poskvrnky – jako jste vy. Naše manželství by bylo prospěšné a měli bychom ho uzavřít neprodleně.“

Nohy se jí stále pohybovaly, ale Miranda už pořádně neslyšela hudbu. Zrovna tohle – cože – jak má na to odpovědět? Matthew ji měl varovat, že jeho nový přítel je slabomyslný. Pojala záměr kopnout bratra do holeně, jen co budou doma.

„Obdivuju vaši logiku,“ pronesla zvolna a pečlivě volila slova, „i vaše odhodlání uspět. Nehledám si však za muže vojáka, na odpočinku ani jinak. Děkuju nicméně za vaše lichotivá slova.“

Opsali další okruh kolem sálu, přičemž na ni nepřestával hledět. „Jste v podřízené pozici, aniž o tom víte,“ konstatoval stejným tónem, jakým navrhl – načrtl – jejich sňatek. „Promluvte si s bratrem.“

Cítila, jak se začíná mračit, a bojovala s tím. „Nepotřebuju s nikým mluvit. Ještě jednou vám děkuju za váš zájem, ale jednoduše ho neopětuju. Teď buďme zdvořilí, dokud tanec neskončí.“

„Jsem vždy zdvořilý. Ani netoužím v tomto případě hrát roli zloducha. Promluvte si s bratrem.“

„Nechci…“

„Diskuse je nyní bezpředmětná. Navštívím vás ráno v deset hodin a budeme pokračovat, jakmile se obeznámíte se všemi fakty.“ Hudba kolem nich dosáhla crescenda a umlkla. Zastavili se, ale stále ji držel za ruku a v pase. „Jak už jsem řekl, věřím ve sliby. A v jejich dodržování.“

Pustil ji, otočil se na patě a odkráčel směrem ke dveřím do zahrady. Možná měl hlad a chtěl si venku chytit myš nebo ježka. Ať už si u všech čertů kapitán Vale myslí, že slyšel od Matthewa cokoli, takhle to nemůže zůstat. Miranda nestrpí, aby se šířily klepy o tom, že nějaký lodní kapitán, který byl příliš dlouho na moři, hlásá, že se ožení se slečnou Mirandou Harrisovou.

Matthew stál s Eloise a obřím bratrem MacTaggertem, lordem Glendarillem, a tak se vydala k nim. Když ji bratr zpozoroval, doslova o půl kroku couvl. Protože nemohl reagovat na její opatrný, klidný výraz, dělo se něco jiného. Ta představa ji naplnila znepokojením. Přesto však byl milý mladík, jen o rok starší než ona, a klidně mohl říct žertem něco, co kapitán bral vážně.

„Mohl bys na slovíčko, Matthewe?“ zeptala se, když se ocitla u něj.

„Eloise a já jsme se chystali projít v zahradě, Mio. Nemohlo by to počkat?“

„Ne,“ opáčil vikomt. „S mou mrňavou sestřičkou se potmě v žádné zahradě procházet nebudete, Harrisi.“

„Colle,“ zaprotestovala Eloise a tváře jí potemněly. „Je to jen chvilička na čerstvém vzduchu.“

Mohutný horal uchopil sestřinu ruku do své velké tlapy a zavěsil si ji do předloktí. „Tak tě tedy vyvedu já. Harrisova sestra si s ním chce promluvit.“

„Colle, to…“

Za Eloisiných pokračujících protestů zamířili oba MacTaggertové do zahrady. Miranda se nezdržovala zjišťováním, jestli skutečně vyšli ven, nebo ne. Místo toho vzala Matthewa za paži a odtáhla ho do nejbližšího kouta. „Tvůj nový přítel kapitán Vale mi právě oznámil, že on a já bychom se měli vzít,“ sdělila mu tlumeným hlasem. „Prý bych si o tom měla promluvit s tebou, což napovídá, že ten plán schvaluješ. Nevím, cos mu mohl říct, ale musíš mu jít velmi jasně vysvětlit, že došlo k nedorozumění a žádná svatba nebude.“

Bratr otevřel a zase zavřel ústa. „Není špatný, Mio. Trošičku přímý, protože ví, co chce, ale…“

„Žertuješ,“ přerušila ho tak ostrým hlasem, až sebou trhl. To je dobře. „Vím, že máš většinou každého rád, ale nemůžeš dovolit, aby nějaký pomatený šílenec chodil a prohlašoval o tvé vlastní sestře takové věci jen proto, že je to Georgeův bratranec.“

„To není… Neměla bys o něm říkat, že je pomatený. Vale je bystrý. On… Já…“

„Matthewe Alexandere Harrisi, přestaň koktat a pověz mi, co se tu k čertu chystá.“ Miranda mu zaryla prsty do předloktí. „Nemám ráda, když se mě zmocňuje podezření.“ Po pravdě řečeno už se jí srdce rozbušilo rychlostí kolibřích křídel a po páteři se jí sunuly studené prsty čehosi podobného děsu.

Zamračil se. „Nedramatizuj to tolik. Nakonec se hodláš vdát, ne? A za pět let, co chodíš do společnosti, jsi ještě nikoho nenašla. Proč ne…“

„Tobě trvalo šest let, než jsi našel Eloise,“ namítla.

„Ano, ale ta vstoupila do společnosti až letos.“

„Co to má společného s…“

„Ani nedokážu spočítat, kolik naprosto přijatelných mužů se ti snažilo dvořit. No, Vale nepatří do stáda těch, které už jsi odmítla. On…“

„Nebuď směšný.“ Zaťala pěsti. Bylo k zešílení, kam až je Matthew ochoten zajít, aby působil jako ten rozumnější. „Já si ho nevezmu.“

„Musíš, Mio.“

To její tirádu naráz umlčelo. „A pročpak to, prosím pěkně?“ zašeptala.

„Protože mu dlužím skoro padesát tisíc liber.“

Taková suma… Ani v nejhorších nočních můrách by si takovou částku nedokázala představit. „Matthewe!“

„Ze začátku to tak nevypadalo,“ namítal. „Prohrál jsem s ním v kartách pár liber a pak jsem to všechno vyhrál zpátky, a ještě víc – měl jsem vyhráno pět set liber, Mio, takže jsem věděl, že ho umím překonat – a když to se mnou pak zase šlo z kopce, pořád mi dával šanci vyhrát to zpátky. Pravděpodobnost, že se minulý týden dva koně zchromí v jednom dostihu – proti tomu by vsadil každý člověk se zdravým rozumem.“

„Ne, Matthewe, žádný člověk se zdravým rozumem by nevsadil víc, než si může dovolit prohrát. A taková částka se u tebe ani zdaleka neblíží padesáti tisícům liber. Dobrotivé nebe! To přece víš.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dobře utajený Skot.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.