Ateliér Moko

Pavel Kraml

PSÁNO V LETECH 1990-2010

MÉ MÁMĚ

©Pavel Kraml, 2011

©Smuts International CZ, v.o.s, 2011

Všechna práva vyhrazena

Obálku navrhl a graficky upravil Aleš Mlejnský

Fotografie Petr Hasman

Redigoval PhDr. Jiří Humplík

Obrazová redakce Roman Procházka

ISBN 80-903619-2-7

EAN 978-80-903619-2-8

Část první

Prolog

Ludvík nepřeháněl ani v nejmenším. Svůdně se vlnící boky, které jsem doprovázel, ve mně vyvolávaly silné vibrace smyslnosti. Kdykoliv mne dívka trochu předešla, ihned jsem si vychutnával křivku, kterou opisovala svými souladnými hýžděmi. Radostný pohyb jejího těla mne zneklidňoval. Co chvíli jsem si musel otřít potem orosené čelo, bušící spánky i ústa plná bezděčně unikajících slin.

Byli jsme u cíle. Zbývalo projít parkem, nezalknout se vůní všudypřítomných růží a zadem vstoupit do prvního domu v Rodovského ulici. V domě U Trojjediného kamene, číslo popisné jedna, nacházela se Ludvíkova a má divadelní scéna, náš společný ateliér!

Po celou cestu, přinejmenším od okamžiku, kdy jsme opustili vestibul metra, vyprávěl jsem jí podle osvědčené osnovy všelijaké výmysly a polopravdy o historii, soudobých směrech i budoucnosti špičkové módní fotografie. O svém skromném, avšak nezastupitelném přínosu pro tento žánr a konečně o jejích báječných perspektivách. Pečlivě jsem volil slova, nepodceňoval její instinkty, uvážlivě jsem fabuloval, hleděl mít patřičně posazený, zklidňující hlas.

Občas mne napadlo, že snad již musím patřit mezi nejvýznamnější fotografy v hlavním městě, aniž bych uměl bez potíží vložit do klasického aparátu film. Bylo až neuvěřitelné, jak tento nedůvtipný, ošumělý úskok stále fungoval. Ovšem tak jednoduché to zas nebylo. Nebýt našeho vytříbeného herectví, byli bychom nejspíš daleko méně úspěšní.

Půvabná školačka, kterou pro mne Ludvík v roli scouta kdesi sbalil, naslouchala mému vyprávění s nehraným zaujetím. Měla dlouhé, štíhlé nohy, bujné vlasy v barvě medu a dětsky nevinný obličej.

Jmenovala se Alice, bylo jí nanejvýš sedmnáct let. Povolně se mnou nechala vést jako ovečka, zdálo se, že je naprosto klidná. V její tváři jsem nepostřehl ani stín znepokojení. Po temném schodišti jsem ji svedl do podzemního podlaží a otevřel dveře ateliéru.

Dnes již vlastně nevím, koho z nás to napadlo. Zda jsem to byl já nebo Ludvík, kdo přišel na nápad zřídit zde, v nevyužitém nebytovém prostoru – věrnou napodobeninu fotoateliéru. Možná to byla atmosféra místa, zvláštní prodchnutost čímsi magickým a zároveň kramářským (v okolních domech byly kdysi prý alchymistické dílny), možná nás inspirovalo jen neobvyklé uspořádání stěn, z nichž jedna jako by byla stvořena k úpravě na ateliérové pozadí. Ať tak či onak sloužilo toto místo, které patřilo Ludvíkově rodině, k naší plné spokojenosti. Za úplatu sloužilo též některým z našich zasvěcených přátel.

„Slyšíš mne, Michale?“ volala za mnou do kuchyňského koutu dívka. „Kde jsi tak dlouho? Co za tím závěsem děláš?“

„Hned, hned,“ odpověděl jsem. „Jen zaliji kávu. Za chvilku jsem u tebe. Jestli tě omrzely mé fotografie, na stolku je pár módních časopisů.“

K základním rekvizitám a dekoracím patřilo především několik důstojně vyhlížejících fotoaparátů, dva stativy, halogenová lampa, dále dvě menší fleš lampy, pár divadelních reflektorů a otočná a výsuvná stolička. To vše jsme pořídili za velmi příznivé ceny u Lebertrana a v jiných bazarech Staré Čtvrti. Ostatní zařízení ateliéru – pohodlná křesla, skříň, pracovní stůl, otoman a jiné – jsme dostali od známých a příbuzných. Větší náklady si vyžádala pouze přestavba předsíně na kout kuchyňský a sprchový. Ten druhý jsme za poslední peníze nechali obložit mramorem.

„Kolik lžiček cukru?“ vykoukl jsem zpoza sametového závěsu.

„Prosím nesladit,“ řekla dívka. „Ale mléko bych si dala.“

Přestože bylo toto místo pouhou napodobeninou, shlukem dekorací, fotografovat se zde dalo. Fotoaparáty byly s výjimkou velkoformátové zrcadlovky použitelné, stativy ještě nekulhaly. A kdybychom se do role vžili příliš, nebyl problém půjčit si jakostní přístroje. Fotografovali jsme však zřídkakdy. Většinou jsme ani nezakládali filmy. Proč také? Vždyť dříve než bylo cokoliv pochopeno, představení skončilo. Po druhém, nejpozději třetím sezení ztráceli jsme se svým „modelkám“ v důkladně promyšleném labyrintu výmluv.

Zvolna mizející kávu v Alicině šálku jsem doléval smetanou, ochotně odpovídal na její dětské otázky. Nabýval jsem dojmu, že se mi podařilo vytvořit správné ovzduší. Dívka působila uvolněně, přišlo mi, že začíná věřit mému podání pudové zdrženlivosti a nezištné snahy pomoci jí vkročit do VELKÉHO SVĚTA. Koho by potom překvapilo, že se zde necítí ohrožena, koho by překvapily její vzrůstající sympatie k příjemnému pánovi s teplými a suchými dlaněmi. Pánovi, který jí tolik rozumí, chápe její nejskrytější tužby. Jistě se již chuděrka přistihla při bezmála pohoršujících myšlenkách:

Vždyť je ještě docela mladý. Zeptej se ho. Ne, to by bylo hloupé. Určitě bude nejméně o deset let mladší než tatínek. Má hezký úsměv, jestlipak je tak zdrženlivý?

„Asi bychom se měli pustit do práce,“ řekl jsem. „Myslím, že jsem ti toho o sobě prozradil dost. Teď se jdi trochu upravit, pak se prosím posaď sem.“ Zapnul jsem reflektory, zatáhl závěsy, nacvičenými pohyby jsem přišrouboval nejbližší fotoaparát na stativ.

Asi za hodinu jsme již seděli v nedaleké restauraci U Rybího ucha. Zatímco já měl zažívací potíže, množství hrášku v příloze mne silně nadýmalo, má nová přítelkyně byla nadšená. Tváře jí plály, dopíjela třetí sklenku francouzského vína, chystala se mi povědět něco o sobě. Nemusela. Byl jsem přesvědčen, že i po tak krátké době o ní vím vše. Seděla naproti mně, svoji krásu rozmělňovala přiopilým se pitvořením a sílící žvanivostí. Co chvíli jí na paži sjelo ramínko jejích vyzývavých šatů. Jistě si je po důkladné poradě se svými dospívajícími souputnicemi půjčila od jedné z nich. Skoro by mne udivilo, kdyby jí kamarádka nepřibalila též pár kousků maminčina příležitostného spodního prádla. Jako bych ji viděl před sebou, jak si je zkouší uzamčena ve svém pokoji. Jak se rychle, téměř štítivě, zbavuje toho původního, příliš dětského a do rozechvělých rukou bere to nové, opravdové.

„Michale, ty mne ale vůbec neposloucháš,“ vytrhl mne ze zamyšlení její hlas.

„Ale ano,“ bránil jsem se. „Právě jsi říkala cosi o nějakém vykastrovaném kocourkovi.“

Když se odebrala na toaletu, přivolal jsem vrchního. „Snad již neodcházíte, pane Moko?“ podivil se. „Myslel jsem, že se zdržíte déle. Jako obvykle.“

„Dnes ne. Přineste mi prosím účet, Milane.“

„Rozumím,“ pokýval vrchní hlavou. „Ta dívka je opravdu krásná.“

Alice se vrátila z toalety rozhodnutá. Neuniklo mi, že pod tenkým nánosem pudru prosvítá z její tváře ruměnec, prameny medových vlasů se ubírají opačným směrem a něžná sliznice jejích rtů je nově zvýrazněna. Zpříma jsem jí pohlédl do očí, pod stolem pevně sevřel její koleno: „Půjdeme?“

V taxíku se Alice svého rozhodnutí zděsila. Náhle se tvářila nešťastně, do omrzení sebetrýznivě opakovala: „Kam to jedu? Co to dělám? Kam to jedu?“ Bylo to nevkusné, chápal jsem však, že nutné. Některé ženy bych si bez jejich přirozené potřeby neustále s sebou vléci své padlé obrazy nedokázal vůbec představit. Nachýlil jsem se dopředu k taxikáři, menšímu zavalitému muži s dokonale souměrnou lysinou na temeni, a pošeptal mu do ucha: „Omluvte ji. Ona neví, co činí. Vidíte sám, pane, je to ještě dítě. Asi jsem někde udělal chybu.“

„Mně to budete vyprávět,“ řekl zastřeně taxikář. Pak vytáhl náprsní tašku a rozevřel mi ji přímo před nosem. Z fotografie za slídou se na mne usmívala jakási tmavovlasá dívka. „To je má starší,“ dodal pyšně, „hezká, viďte…“

V ateliéru jsem nabídl školačce svou specialitu, míchaný nápoj. Závěs kuchyňského koutu skrýval totiž také poměrně slušně vybavený bar. „Dáváš přednost suchým nebo sladkým koktejlům?“ vyzvídal jsem. „Co takhle Latino Dream?“ Vždy to však byly jen směsky prvního alkoholu a lehkých barbiturátů, které mi přišly pod ruku. Jejich okamžité názvy jsem nebyl s to za několik vteřin zopakovat.

Alice volbu nechala na mně. S koleny pod bradou se choulila v křesle, nervózně se usmívala, v její tváři se zračila nejistota. Pobaveně jsem pozoroval jemné vrásky, jež jí vyvstaly na čele. Vsadil bych se s kýmkoliv, že horečnatě přemýšlí o tom, jaké to se mnou bude. Ví jistě, že by nechtěla, abych ji přemlouval nebo dokonce nutil k nějakým příliš vynalézavým věcem, trochu se obává, aby ji TO nebolelo. Doufá, že nejsem nadměrně ochlupený. Takových mužů se totiž děsí, na jejich objetí není připravena. Učí se teprve uvykat mléčným tělům mladých chlapců, těch dvou tří, které doposud měla. Ví jistě, že se nechce dotýkat ničeho hrubého nebo třaslavého, dívat se na stařecké pigmentové skvrny.

Odložil jsem prázdnou sklenku a spustil CD přehrávač. Co nejblíže jsem přistoupil k Alici. Po krátké předehře rozlehl se ateliérem zpěv Trinidadských madrigalistů.

Nahá vypadala snad ještě lépe. Křečovitě se ke mně tiskla, zrychleně dýchala, na hrudi jsem vnímal rostoucí tlak jejích malých, kulatých ňader. Několikrát mne již kousla do rtů a jazyku. Nebylo mi to dvakrát příjemné. Ani trochu jsem si nepřipadal jako dobrý herec, tím méně jako velký klitorální eskamotér. Naopak, připadal jsem si jako hlupák. Rozpačitě jsem se mrskal v cizích ústech, poraněná sliznice mne bolela. Kvůli ucpaným nosním dírkám jsem se dusil, chtělo se mi čurat. Z celé její mladistvé krásy jsem svíral dvě dětsky vysedlé lopatky, ve své roztěkanosti jsem se více zabýval drobným nočním motýlem, který vlétl otevřeným oknem do ateliéru a nyní se usadil na parapetu.

Přesto jsem nebyl pro Alici ztracen. Po chvíli se ve mně opět rozezněl satyrův diaulos, vzrušení nabylo původní podoby. Rozhodl jsem se dokonat to, co jsem začal. Omluvil jsem se své sotva zletilé přítelkyni a vydal se ke skříni na druhé straně ateliéru. Můj nejoblíbenější kousek porcelánu (šálek, který jsem nechal opatřit nápisem: ‚Když tedy původní těla byla rozťata ve dví, toužila každá polovice po své polovici…‘) byl na svém místě. Věrný rituálům, jsem v něm po léta přechovával kondomy. Jaké bylo však mé překvapení, když jsem místo nich nalezl na dně pouze papírek se vzkazem: Hledej ve výklenku vpravo!

„Ten lotr,“ vybuchl jsem. „Ten laciný kašpar. Bože, jak já ho nenávidím!“ Ke zděné příčce jsem chvatně přistavil žebřík a úplně nahý se vydal vzhůru k výklenku, do kterého jsme za závěs schovávali staré krámy. Vzteky bez sebe jsem šátral v udaných místech, ale opět jsem nalezl jen úhledně složený papírek. Po kondomech ani stopy. Ve slábnoucím světle svící jsem se dozvěděl, že ďáblova pošetilost mne posílá zase zpět, tentokrát do kuchyňského koutu.

Taková hanba, říkal jsem si. Alice zcela jistě mému počínání přihlíží. Neotočil bych se nyní za nic na světě. Cítil jsem se ponížený, po celém těle mi vyvstala husí kůže. Z podbřišku se vytratila má dřívější smělost. V neradostných představách jsem viděl mladičkou dívku položenou na pohovce, s hlavou opřenou o loket, s ústy roztaženými v cynickém šklebu. Dívku posmívající se mé povadlé staromládenecké zadnici.

Ani nevím, jak jsem se dostal dolů. Vřítil jsem se do kuchyňského koutu a trhl dvířky baru. Nato jsem se ocitl tváří v tvář proti čemusi strašlivému. Nechápavě jsem zíral mezi láhve do přihlouplého obličeje proslulé ruské figurky ze dřeva! Ano, právě té, které slovanský důmysl umožňuje, aby byla rozkládána téměř do nekonečna.

Nepřekvapilo mne, že kondomy byly uschovány až v poslední, osmé figurce. Pomalu mne opouštěla zlost, rozladění však zůstalo. Ten proklatý Ludvík si snad nikdy nedá pokoj, říkal jsem si. Nebylo to tak dávno, co mi provedl podobnou věc.

S provinilým úsměvem a dvěma umačkanými prezervativy v dlani jsem se vrátil do ateliéru. Ukázalo se, že Alice mezitím usnula. Vlastně mne to příliš neudivilo. Jen jsem v prvé chvíli nevěděl, zda mám být rád nebo zklamaný. Opatrně jsem z ní sňal přikrývku a naposledy si prohlédl její mladistvou krásu. Ležela na levém boku, schoulená do sebe, nohy pokrčené. V ústech vložený palec. Klidně oddechovala, přes holá záda se jí hrnuly proudy světlých vlasů. Její pleť byla neobyčejně čistá a hebká. Pouze na pravé paži měla nepatrné mateřské znaménko.

Pocítil jsem nesmírnou úlevu. Neslyšně jsem se oblékl, přikryl Alici až po ramena a v dohasínajícím světle jsem napsal na rub jedné z fotografií:

Ráno prosím zavři okno a pořádně zabouchni dveře. Byla jsi úžasná. Myslím to vážně. Ihned, jak budou hotové fotky, se ti ozvu. Tvůj vykastrovaný kocourek.

/2/

Snídali jsme spolu pravidelně. Den co den, měsíc co měsíc, bezmála již devětatřicet let. V poslední době obvykle sami. Já a má matka. Můj mladší bratr se k nám přidával zřídkakdy. Sedmá hodina ranní byla pro něj příliš pošetilá, alespoň prozatím.

Zamlkle jsem si kladl do úst kousky pečiva a cítil se nevyspalý. Oknem jsem sledoval těžká mračna rozprostřená nad městem, vrcholky stromů kývající se pod náporem větru.

„Někdy si říkám, jestli tě pro tu zbrojovku není škoda, Míšo,“ řekla matka.

Její hlas mne vytrhl ze zamyšlení. Zvedl jsem prázdný šálek na kávu a zeptal se: „Kde je Tonička? Jak to, že zde není?“

„Tonička u nás od prvního nepracuje,“ řekla matka. „Do konce roku se budeme muset obejít bez posluhy. Snad až si najdeš něco lepšího. Slíbil jsi mi to. Ostatně s Toničkou nebylo oč stát. Chodila mi na cukr, věčně žvýkala betel, nechtěla spát na rohožce před dveřmi. Proklatá ‚viskozita tříd,‘dodala hořce. „Čeho se ještě nedočkáme.“

Po snídani jsem matku lehce políbil na tvář a z chladničky jsem si vyndal aluminiovou ledvinku s přesnídávkou. Zhruba v sedm hodin třicet minut jsem opustil náš starobylý, zvolna chátrající dům v Západní Čtvrti.

Také cesta do zaměstnání měla pro mne vžitý, rituálu podobný řád. Na předměstském nástupišti jsem denně postával na stejné dlaždici v očekávání autobusu 97. Jeho bachraté boky zdobila pod nánosem prachu po léta stejná, již ne zcela zřetelná reklama: Moderní člověk cestuje!

Své spolucestující (rovněž po léta stejné) jsem pozoroval se směsí určitého odporu a strachu zároveň. Byli příliš opravdoví, skuteční, byli sami sebou. Necítil jsem se dobře, když stáli blízko mne a dýchali na mne. Něco tak tělesného bylo doslova k nepřestání.

Na zastávce V Polích, proslulé častými útoky zdivočelých psů na cestující, přistoupila skupinka spolupracovníků ze zbrojovky. Předpisově jsme se pozdravili nenápadným si přiložením ukazováčku na levý ušní lalůček. Zanedlouho jsme vystupovali. Nikdo z nás cestou neprohodil jediné slovo. Rozednívalo se, obyvatelé nedalekých vesnic byli již v plné práci. Od počátku byli přesvědčeni, že se v továrně vyrábí formy na vafle. Z jejich zahrádek se tu a tam ozýval psí štěkot a kvokání slepic. Jarní vzduch, jinde svěží a radostný, tu byl prosycen průmyslovými výpary.

Po vstupu do objektu jsme museli projít důkladně střeženou recepcí. Strážnému jsem předložil svoji identifikační kartu. Měla číslo X-002/5543. Muž v černé uniformě se nejdříve podíval do počítače, pak si prohlédl mne. „V pořádku,“ řekl, „pokračujte.“

Pravidelně v osm hodin jsem se ocital před dveřmi svého úřadu. Ve výši mých očí byla na nich upevněna mosazná tabulka: Archiv a dokumentace/Výdej mýdla a ručníků. Na to, že jsem úspěšně završil magisterské studium filosofie a dějin umění na Královské univerzitě a obhajoba mé diplomové práce Mohli se setkat klaun Bozo, Friedrich Nietzsche a van Rapaport? vzbudila zasloužený ohlas, neměl jsem dvakrát na výběr. Ale taková byla doba. Vždyť v potaz nebylo nikým bráno ani mé čestné uznání za přednes Goethovy Růžičky, které jsem před léty obdržel na městském klání mladých recitátorů s refrakčními vadami zraku.

Lehkou úklonou jsem pozdravil své dvě kolegyně a zamířil k malému pracovnímu stolu v rohu místnosti. Paní Hana, asi čtyřicetiletá přitažlivá blondýna, se ihned optala: „Dáte si kávu nebo čaj, Michale?“

„Kávu prosím,“ řekl jsem.

„Chcete vídeňskou nebo mramorovou?“

„Tak snad mramorovou.“

„Nějaké nepříjemnosti?“ zatvářila se starostlivě paní Dana. Od paní Hany jsem ji rozpoznal pouze podle hlasu a vytetovaného mořského koníka na jejím levém rameni.

„Nic, co by stálo za řeč,“ mávl jsem rukou. „Matka propustila k poslednímu posluhovačku. Znáte to. Chodila nám na cukr, nechtěla spát na rohožce před dveřmi a tak.“

Zhruba okolo jedenácté hodiny jsem každodenně odnášel do provozu požadované materiály. Procházel jsem temnými chodbami továrny a pociťoval skličující sevření. Ani po letech jsem si nezvykl. Připadalo mi, jako bych bloudil útrobami obrovské ponorky. Všude kolem se hemžili kladiváci, stěny chodeb byly opatřeny velkými žlutými nápisy: Sektor B, Sektor C, Propusť Y a podobně. Pootevřenými dveřmi jsem vnímal strohost strojů i zlověstné zvuky, které vydávaly. Kladiváci, kteří je obsluhovali, nebyli mnohdy od mechanismů k rozeznání. Naopak, splývali s nimi, opájeli se jejich rytmem. Ze všech koutů pak unikaly výpary, jejichž zápach připomínal vzduch na nádraží a v posilovnách.

Cestou zpět do archivu jsem se obvykle zastavil v sektoru F. V jeho obvodu se nacházela zvláštní dílna Factory Five. Co pamatuji, pracovali v ní pouze špičkoví dělníci, vesměs důchodci. Dílna byla zřízena pro tento účel: Když některý z robotů poslední generace nestačil na zadaný úkol, důchodce jej nahradil. Většinou šlo o přesné obrobky a jemné součástky vyžadující více než řemeslný přístup. Tato dílna byla pro mne vzácným „ostrovem.“

Přidal jsem do kroku. Stroje jeden po druhém utichaly, před chvílí začala polední přestávka.

„Dobrý den, pánové,“ řekl jsem, „nejdu pozdě?“

„Jdete právě včas, kolego,“ ubezpečil mne přednosta dílny Diamant. „Pospěšte nahoru sem k nám, ještě jsme nezačali.“ Rychle jsem se vyšplhal na nejvyšší schod plošiny, na níž byl upevněn první kopírovací soustruh na soustružení nepravidelných tvarů. Posadil jsem se mezi starého Baruchowského a Novaka. Baruchowski mi na pozdrav pokynul hlavou, Novak mi přátelsky stiskl ruku. „Vítejte v Klubu sentimentálních kleštěnců,“ řekl.

„Můžeme?“ vyklonil se z řady tázavě Diamant. Souhlasné zamručení mu bylo odpovědí. Nato přednosta řekl: „V dnešním dílu uvidíme ukázku z Lukianova Prodeje životů, dialog Diogena ze Sinope a kupce, tak jak si jej pro nás připravili přátelé Lindau a Kamil.“

Po jeho slovech opustili oba účinkující španělskou stěnu a postavili se před stroj na lisování maltézských křížů. Na sobě měli modré pracovní pláště, Lindau v ruce svíral velký univerzální klíč. Než začali, krátce se směrem k nám uklonili.

„Odkud jsi, můj milý?“ otevřel dialog Kamil.

„Odevšad,“ odpověděl Lindau.

„Co pravíš?“

„Vidíš před sebou kosmopolitu – světoobčana.“

„Koho napodobuješ?“

„Herakla.“

V duchu jsem se musel pousmát. Pomalu mi docházelo, který z herců představuje Diogena.

„Proč nemáš na sobě lví kůži? Kyj máš jako on,“ citoval bezchybně Kamil. Znamenitý frézař a šroubořezač s tváří latinského milovníka. Proslýchalo se o něm, že před válkou hrál v několika němých filmech.

Skutečnou duší Factory Five byl ovšem Lindau. To byl pravý král zábavy, mistr zdejších agonů. Hotové legendy se vyprávěly o iluzionismu, jenž prováděl pro pobavení publika se svým falešným chrupem.

„Prosím o prominutí,“ řekl nyní. „Vypadl mi text. Nemohl by mi některý z vás napovědět?“

„Dobře, vraťte se k místu, kde skončil Kamil,“ řekl Diamant.

„Proč nemáš na sobě lví kůži? Kyj máš jako on,“ zopakoval Kamil.

„Toto je moje lví kůže – obnošený plášť,“ doplnil dialog vzdělaný Baruchowski. „Bojuji jako on proti rozkoším.“ Neodpustil si jízlivou poznámku: „Neberte to na lehkou váhu, Viktore, s amnézií se nelaškuje.“

Kamil pokračoval: „Jaké je tvé řemeslo?“

„Jsem osvoboditel lidstva a nepřítel vášní…“ podařilo se navázat Lindauovi.

„Jak budeš vychovávat mne?“

„Své bohatství hodíš do moře. Nebudeš se starat ani o manželství, ani o děti, ani o vlast… Opustíš otcovský dům a budeš žít ve sklepení, nebo v opuštěné věži, nebo ve hliněné nádobě…“

Novak po mé levici to nevydržel. Z kapsy svého pláště si vytáhl sáček s čokoládovými bonbony a dal se do jejich pojídání. Hlasitě přitom šustil a mlaskal.

„Tvůj tlumok nechť bude plný fazolí a svitků popsaných po obou stranách… Je třeba být hrubým, drzým a hanobit stejně krále jako soukromé lidi… Před očima všech dělej to, co by jiný nedělal ani v ústraní…“

Po představení mne Kamil doprovodil na chodbu. „Počkejte ještě, Michale,“ řekl. „Seznámil jsem se s úžasným děvčetem. To víte, nechtěl jsem vám to vyprávět před těmi starci. My „mladí“ přeci musíme držet spolu. Ona je úžasná! Je lahodná, ano, to je to správné slovo, lahodná.“

Pak se opatrně rozhlédl a pokračoval. Držel mne při tom pevně za ruku a potměšile přivíral víčka: „Včera jsme si poprvé strkali jazyky do krku. Bylo to, jako když se vám v ústech prohání hejno sumýšů. Dlouho jsem nic podobného nezažil. Byla to smršť. Již brzy budu potřebovat vaši výpomoc. Doufám, že se mohu spolehnout.“

Ten nenapravitelný erotik, pomyslel jsem si. Řekl jsem však: „Uvidíme, co se dá dělat. Víte, že to nezáleží jen na mně.“

„Spoléhám na vás,“ řekl Kamil. „Škodný v žádném případě nebudete.“

„Před chvílí vás volal pan Dreyfus,“ oznámila mi paní Hana, sotva jsem vstoupil do archivu. Ihned jsem vytočil jeho číslo. Na druhém konci se ozvalo: „Laforetova první vzájemná, úsek pojištění domácích mazlíčků. Přejete si?“

Ano, i Ludvík, nejlepší ze studentů transcendentální hermeneutiky v našem ročníku, kluk ze staré dobré rodiny, živil se stejně jako já, nevzrušivou prací úředníčka.

Až do šestnácté hodiny jsem pak vyhledával a zpracovával různé informace, sestavoval z nich výtahy a vydával mýdlo. Během té doby jsem vypil ještě jednu mramorovou kávu od paní Hany a snědl dva koláčky, které jsem si přinesl ve své aluminiové ledvince.

/3/

Oběd máš v chladničce, začetl jsem se do vzkazu, který jsem objevil doma na kuchyňské lince. Ráno jsem neměla čas, tak jsem ti připravila jen pár sendvičů. Kdybys měl velký hlad, dojez se krevetami. Máma

Zase krevety, pomyslel jsem si zklamaně. Jídla jsem se sotva dotkl, do přehrávače jsem vložil CD s nahrávkou Debussyho Preludií. Dveře do koupelny jsem nechal otevřené dokořán.

Právě koupelna byla odedávna mé oblíbené místo. Vlastně jsem nevěděl o smysluplnější činnosti, než byla péče o sebe sama, nepoznal jsem líbeznějšího pohledu než na svoji vlastní tvář nebo tkáň. Byl to pohled plný uspokojení, něhy i starostlivého zaujetí. Pohled, jímž jsem se zabýval všude, kde to bylo jen trochu možné. Po odrazu své tělesnosti jsem pátral v potemnělých výlohách, na hladinách kaluží, hledal jej na povrchu všech lesklých předmětů, chtěl jej uvidět v očích všech žen, které jsem kdy potkal. Den co den jsem alespoň několik minut strávil v koupelně před zrcadlem, v ruce kapesní zrcátko, pozorně jsem zkoumal každý pór, každý záhyb své kůže.

Po oholení jsem si pokožku ošetřil výtažkem z arabského jasmínu a položil se do vany. Předtím jsem však do vody nechal skanout pár kapek levandule.

Ještě nedozněla Debussyho hudba, voda nestačila vychladnout, když v zámku zarachotil klíč. Zaslechl jsem dvojici hlasů. Instinktivně jsem se ve vaně posadil a objal si kolena. Brzy nato se objevila ve dveřích koupelny kudrnatá bratrova hlava.

„Tady jsi,“ řekl, „to mne mohlo napadnout hned. Přivřu ti dveře. Přivedl jsem na chvíli Ester. Doufám, že nemáš nic proti. Požádala mne, jestli bych jí pomohl s přípravou na zkoušku.“

Jistě, to je celý on, pomyslel jsem si. Přesně tohle je Tomášovi podobné. V poslední době jsem si o něj dělal trochu starost. Měl jsem ho rád, stále jsem za něj pociťoval odpovědnost. Zdánlivě nebyl k obavám důvod. Bratr byl slušný kluk, chválu jsme na něj slyšeli ze všech stran. Klubem moderních věstitelů zimního slunovratu počínaje, filosofickou fakultou, kde úspěšně studoval semitohamitské jazyky, konče. Mně ovšem nemusel nikdo nic říkat. I kdyby si dokázal přečíst Ibn Gebirola v originále ne po šesti, ale po dvou semestrech, já věděl své. Byl jsem jeho bratr, navíc o téměř patnáct let starší.

I matce začínaly dělat starost jeho altruistické výstřelky, nebezpečný sklon k opravdovosti, skromnosti, dokonce k účastenství. Přitom vím, že bratr ještě váhal. Ještě se nerozhodl. Svým způsobem jej stále lákala má marnivost, matčin hrdý odstup i její požitek z dlouholetého osamění.

A není to dávno, co oceňoval má a Ludvíkova dobrodružství. Snad má ještě šanci, říkal jsem si. Snad nakonec rozpozná, kde je jeho pravé místo. Půjde-li to, umiňoval jsem si, rád mu pomohu zorientovat se ve skutečných hodnotách.

S povzdechem jsem vylezl z vany, vytřel se do sucha a upravil si vlasy. Na závěr toalety jsem se důkladně potřel olejíčkem obsahujícím azulen. Jen tak, bosý, zabalený pouze do osušky, jsem vešel do obývacího pokoje. Na koberci, v nepořádku rozevřených knih, skript a sešitů, seděl můj bratr a jeho dívka Ester.

„Ahoj, studenti,“ řekl jsem, „vidím, že jste v plné práci. Jestli máte hlad, v lednici jsou výborné krevety.“

„Dobrý den, pane Moko,“ odpověděla odměřeně Ester. „Nepotřebujeme nic. Musíme toho ještě dost probrat. Viď, Tome?“

Jak půvabná je ve svém dojemném vzdoru, napadlo mne. Jak náhle zrůžověla, jak je roztěkaná.

A kolikrát si ještě vjede v nenápadném erotickém gestu rukou do svých bohatých vlasů, aby si je celkem zbytečně shrnula z tváře? Tušil jsem, že jsem v té nepřístupné dívce vyvolal určitý rozpor. Raději bych se samozřejmě mýlil, ale co počít, když v jejich zasévání, často neúmyslném, jsem byl nepřekonatelným mistrem. Byla jím patrně nepříjemně zaskočena. Vše dobré v ní ji od samého počátku varovalo před zlem, jehož jsou maskulina mého typu schopna. Jistě se trápila otázkou, proč ji potom tak nechtěně, nepochopitelně přitahuje svět, který jsem pro ni zosobňoval. Svět, kterým tak bytostně pohrdala.

Škoda, že není trochu mladší a hezčí, uvažoval jsem. Pak bych se s ní možná pokusil dobrat odpovědi. Dokonce bych velkoryse přehlédl skutečnost, že je bratrovou přítelkyní. Vždyť kdo jsme bez chyb? Takhle pro ni ovšem nemohu nic udělat. Odpověď si bude muset nalézt sama.

„To mne mrzí, že nic nechcete,“ řekl jsem po krátké odmlce.

„Ne, opravdu děkujeme,“ pohodila hlavou Ester. Bratr se jen usmíval. Nenechal jsem se lehce odbýt. Dobře jsem se bavil. „Řekněte mi alespoň, co se teď učíte,“ naléhal jsem.

„Připravuji Ester na zkoušku z amharských pořekadel a z židovských anekdot,“ odpověděl bratr. Všiml jsem si, že se Ester podívala významně na hodinky.

„Zajímavé,“ řekl jsem. „Už vás nebudu rušit, jdu se obléknout.“

Ve svém pokoji jsem se pak s chutí vnořil do rozlehlého šatníku. Pomalu jsem se probíral jednotlivými modely a usilovně přemýšlel. Již delší čas jsem si totiž výběr stále častějšími nákupy komplikoval a usnadňovat jsem si jej nehodlal ani v budoucnosti.

„Že bych přeci jen mohl být užitečný?“ řekl jsem s nádechem ironie, když do pokoje vstoupil bratr. Zdálo se, že Tom jej vůbec nepostřehl.

„Michale,“ obrátil se na mne přímo, „nepůjčil bys mi prosím tisícovku? Pozval jsem dnes Ester na večeři do Rybího ucha. Chtěl bych, aby přišla na jiné myšlenky.“

„Do Rybího ucha, hm,“ řekl jsem. „Neměl bys tak utrácet.“ Z peněženky jsem vytáhl bankovku a podal mu ji: „Příští týden vrátit, jinak je to naposledy.“

„Díky, Míšo,“ rozzářil se bratr. „Ještě něco,“ poznamenal při odchodu. „Co bys říkal tomu, kdybychom s Ester zase jednou strávili víkend v ateliéru?“

„Uvidíme, co se dá dělat,“ řekl jsem vyhýbavě. „Kdyby to záleželo jen na mně. Ale neboj, něco s tím provedeme. Nejbližší volné okénko je tvé. Teď mne omluv, pospíchám.“

Nakonec jsem zvolil jednoduchý černý oblek od Feliciana a bílé tričko. Pravé zápěstí jsem si ozdobil stříbrným náramkem s motivem varana.

Do přehrávače jsem pak vložil nové CD, a když se rozezněla píseň Brown Eyed Handsome Man, rozvlnil jsem se v bocích před velkým obdélníkovým zrcadlem.

/4/

Teplých dnů přibývalo, barvy a vůně šeříků ovládly město. Bezdomovcům a nezaměstnaným dělníkům se vrátil do tváří optimismus. Jejich neklidné pohledy byly opět snesitelnější. I jejich vrásky jako by byly méně hluboké. Nastával čas dlouhých dnů a krátkých nocí.

„Dvakrát caffé latte,“ objednával jsem, „pak nám přineste tequilu.“

Rozvaloval jsem se v béžové kožené sedačce, zkřížené ruce jsem ponechal spočinuté na prsou. Nebylo pravděpodobné, že by si k nám někdo přisedl. Módní latinskoamerická tančírna La Serena

byla zaplněna jen zpola.

„Co říkáš támhle té holce?“ obrátil se ke mně Ludvík.

Mlčky jsem pokrčil rameny.

„Podívej, jak nádherně jí opalizují bradavky. Nebo ty dvě Květušky napravo. Moc by mne zajímal basreliéf na jejich kalhotkách.“

Dívky, které mi ukazoval, mi byly lhostejné. Profil typické návštěvnice tančírny La Serena mi byl vcelku znám. Výjimky jen potvrzovaly pravidlo.

Většinou šlo o bojovné venkovanky, které přišly dobýt hlavní město. Neonům a metropolitnímu kvasu nastavit svoji odhodlanou, trochu zarudlou tvář. Byla to ctižádostivá, všeho schopná stvoření.

Více ženy než dívky, úspěch jim byl vším. Mnohé z nich skutečně zastávaly výnosná místa. Potkat jste je mohli v bankách, ministerských foyerech, reklamních agenturách, špičkových technologických společnostech, zkrátka v kabaretech všeho druhu. Vždy elegantní, úspěšné, ani slovo o tom, že jejich táta je pasáček vepřů. Jejich slovní projev protkaný anglikanismy připomínal kvákání vychladlých žab.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ateliér Moko.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.