KRÁSNÉ NAKLADATELSTVÍ

užitkové vydavatelství, Praha–Nusle

www.vanek-uvalsky.com

Tato kniha je fikcí. Jména osob, jejich charaktery a děje příběhu jsou smyšleny a jakákoliv podobnost s realitou je čistě náhodná.

copyright © 2010, 2012 Krásné nakladatelství

copyright © 1999, 2010, 2012 Bohuslav Vaněk-Úvalský

Všechna práva vyhrazena!
Žádná část této elektronické knihy nesmí být šířena, kopírována, měněna, ani veřejně provozována bez svolení autora! Více v sekci copyright & licence čtenáře.

ZABRISKY, TA DRUHÁ SPERMIE
KNIHA PRVNÍ: ODPADLÍCI

Bohuslav Vaněk-Úvalský

vydalo KRÁSNÉ NAKLADATELSTVÍ

jako sedmou elektronickou knihu edice Elektronický jezdec

(Erider edition, e-book No. 7)

design & foto & cover BVÚ, jazyková redakce Přemysl, elektronická podoba Teigéz

vydání třetí, elektronické první

slovně remasterováno

v Praze 2012

jakékoli dotazy směřujte na

zabrisky@seznam.cz

více na:

www.zabrisky.cz

zde knihu zakoupíte

www.kindlezone.cz

knižní butik Krásného nakladatelství

www.krasojizda.blogspot.com
blog Krásného nakladatelství

ISBN 978-80-85958-49-2 (ePub)

ISBN 978-80-85958-50-8 (Mobi)

ISBN 978-80-85958-51-5 (iBooks2)

Vzkaz kopírovačům:

Žijeme v době, kdy něčí práce jsou jen data a data se nekradou, nýbrž kopírují. Je to proto, že jsme si deaktivovali čip svědomí. Než bych tady zdlouhavě vysvětloval, že si nekupujete kopii, ale přístup k originální matrici, že trend „všechno zadarmo“ a „sdílení není kradení“ Vás zničí, dávám Vám k dispozici číslo účtu.

670100-2207034581/6210

Jakoukoli nelegální kopii této knihy můžete zasláním 80 Kč (cena bez prodejních poplatků) legitimizovat. Uvedete-li do zprávy pro příjemce svůj kontaktní email, obdržíte ihned po vydání darem mou bonusovou e-knihu. Berte ji prosím jako výraz mé úcty nad tím, že jste se postavili snadnějšímu řešení. Je to na Vás.

Bohuslav Vaněk-Úvalský, spisovatel & tvůrce (e)knihy

ZABRISKY, TA DRUHÁ SPERMIE
Kniha první: Odpadlíci

Interaktivní obsah

1. Zabrisky

2. Leda

3. Handža Love

Courier KN

Copyright & licence čtenáře

Krásné nakladatelství

Věnováno všem, kteří žijí svoje béčkové životy

1990

Léto. Prší. Déšť bičuje státní silnici. Hraniční přejezd blízko mezinárodní rychlíkové trati. Noc. Do vojenského transportu jsou nakládány mohutné ruské zily. Kola kloužou po kovových ližinách. Kolem pobíhají promočení vojáci. K přechodu přijíždí mercedes. Přibrzdí. Za volantem dvacetiletý řidič. Je to Zabrisky. Dívá se na vojáky. Zlehka vyfoukne cigaretový kouř. Zabubnuje na volant. Připravuje si pas. Dovnitř vkládá paklík západoněmeckých marek. Česká celnice. Celník se usmívá. Vše je v pořádku. Dálnice. Škodovky a žigulíky. Zabrisky jede v levém pruhu. Stěrače. Mahagonová palubní deska. Kožená sedadla. Muzika z posledního výkřiku techniky – cd přehrávače. Zabrisky mění disk. Zazvoní rádiotelefon. Zabrisky bere sluchátko: „Jo! Vezu. Je toho plnej kufr... Vyplatili všechno. Co? Nemůžu... Čekaj na mě. Si zavolej pohotovost... Cože?... Tak si vem brufen... V žádným případě, drahoušku!“ Praha. Zabrisky zaváhá u sjezdu na Opatově. Pak šlápne na brzdu. Na prázdné dálnici couvá. Sjede z trasy. Projíždí zadem k Balabence. Nadává. Kontroluje hodinky. Brzdí. Zleva vyletí sedan. Zablokuje mercedes, někdo vytrhne dveře, řidiče vytáhnou ven, jeden, dva kopance a Zabrisky leží na dlažbě s bouchačkou u hlavy. Voda mu smývá z pusy krev, dlažební kostky se lesknou. Vidí jen pneumatiky, nohy v těžkých martenskách a mezi nimi dvě nádherná lýtka v malých červených lodičkách. Chvatně přeskočí kaluž, zmizí v sedanu, klapnou dveře, hvízdnou gumy. Je po všem. Zabrisky se zády opře o kolo. Už ví, že budoucnost bude jiná. Že tyhle šance se nevracejí, když kurýr udělá chybu.

0. (současnost)

„Koupím data,“ řekl chlápek, který si ke mně přisedl.

Odložil jsem tužku, rukou přibrzdil kávu v hrnku.

„Neprodám data.“

„Zvažte to. Mám zájem o cokoliv. Kredit za položku.“

„Jděte do háje.“

„Škoda. Byl by to dobrej obchod.“

„To tedy.“

Hodil na stůl navštívenku.

„Kdybyste si to rozmyslel. Přijedu kamkoliv.“

Chlapík vstal, kývl na pozdrav a přesunul se k tlusťochovi u vedlejšího stolku.

„Koupím data,“ řekl.

Ponořil jsem se zpátky do práce.

Tužka skřípala po papíře. Nešlo to.

Chlápek mě rozhodil.

Napil jsem se a obhlédl provozovnu.

Holky nalevo nesnesitelně drnčely.

Ženská za kasou luštila křížovku.

Nákupčí doputoval až k důchodcům u pultu.

„Takže vaše dcera má dluhy,“ odříkával nahlas. „Fajn. Kde všude přesně?“

Z vedlejšího lokálu vyšel krasavec.

Holky sklaply.

„Čumte,“ sykla trvalá na hlavě. „Jak se nese.“

„Ten teda je,“ řekla skinheadka. „Jak špulí prdelku.“

Krasavec zabrzdil u pultu. Váhal nad vajíčkovým salátem nebo nad kempingem. Pak zakašlal. Prodavačka otráveně odložila sudoku.

„Dala bych si říct,“ poznamenala skinheadka. „Vypadá na dlouhý prachy.“

„Vleze pár pěknejm machnám do postele. S takovou postavou!“

„Bude k neutahání.“

„Ty bláho! Koukni, jak má hajzl krátkou bundu. Aby mu byly vidět stehna. Dobytek!“

„Já bych ho nechtěla,“ ozvala se trpaslice. „Bych se klepala, která mi ho sejme.“

„Po něm musej vyjíždět. Ten se posere.“

„No právě. Mít to doma...“ trvala na svém trpaslice.

„Dem do něj?“

„A co by z tebe měl?“

Krasavec sáhl do náprsní kapsy pro portmonku.

„No holky, já se rozteču,“ řekla trvalá. „Viděly jste to břicho?“

Skinheadka se zvedla.

„Já ho chci. Sledujte, baby.“

„Jituno, neblbni,“ varovala ji trpaslice. „Ten ti nedá.“

Holky osaměly.

„Ta má náturu, co?“

„To chce mít, holka, drzost.“

„S tím se musíš narodit.“

„No právě. My dvě vždycky budem tahat kratší slámku.“

„Ještě pivko? Zajdeš tam?“

Holky mlčky pily a závistivě sledovaly, jak skinheadka zavěšená do krasavce vychází na ulici.

Dopil jsem kafe, zmačkal vizitku a šel taky.

1.

„Ke Hře na čtyři písmena můžeš být sám,“ řekla blonďatá holčička v puntíkatých šatech. „Vylosuješ si čtyři písmena a snažíš se z nich sestavit co nejvíce slov. Za každé slovo máš jeden bod.“

Vykláněl jsem se z okýnka svého obstarožního peugeotu.

„Fajn. Co kdybys vypadla?“

Holčička provozovala svá alotria na jediném místě, kde se dalo zaparkovat. Věděla to. Zpomaleně shromáždila panenky, aby je pak pečlivě uložila do kočárku. Z nosiče vylovila peřinku a přikryla je, ač to v odpoledním vedru postrádalo smysl. Švihadlo smotala do krabice od domina, domino naskládala pod boudičku. Zabubnoval jsem prsty na dveře. Holčička se nonšalantně usmála a odtlačila kočárek stranou. Na zemi po ní zbylo několik rozbitých cihel. Hrany měly jako žiletka. Malý dravec se zastavil opodál a pozoroval mě pomněnkovýma očima. Zařadil jsem dvojku (jednička již nepatřila do výbavy) a s vyplazeným jazykem zakormidloval auto na místo. Pak jsem praštil dveřma a vešel do Grill baru.

Pitt Bul na mě už čekal. Po jeho čele lezla moucha. Ohnal se a vyřadil ji ze hry. Pitt Bul byl muž bez stínu. Můj impresário. Další z přesných zásahů. Tentokrát zcela mimo terč.

Přisedl jsem a vytáhl z kapsy kamelky. Zapálil jsem si. Na stole ležel vrácený rukopis. Zvětralá kofola. Nad tím Pitt Bulův nemarkýrovaný vztek. Sklapl jsem zapalovač.

„A peníze?“ zeptal jsem se.

Pitt Bul zavrtěl hlavou.

„Říkal: Nápady.“

Uměl mě nastartovat.

„Nápady?“ naježil jsem se. „Jak nápady?“

„Tak. Napadá mi, že asi nápaditý nápady.“

Klepl jsem do rukopisu.

„Tohle je prvotřídní zboží.“

Pitt něco zamumlal. Dostával jsem se do ráže.

„On miluje ji. Ona Rodrigéze. Rodrigéz se bohužel zabouch do Alvaréze. Ten je ovšem fixovaný na samohanu. Takže žádný obligátní milostný trojúhelník, ale obskurní erotický čtyřúhelník s náběhem na pětiúhelník! Tomu říkám vyprodávačka. Navíc jsme ve Španělsku. Moře, fíky, hříšné kastaněty, sex, eura, Velázquez! To položí každou. Bueno noche... Jasný? Dialogy. To nejsou dialogy. To je ping-pong. Co slovo, to smršť na síťce. Jasný? Nápady...“

„Tak,“ nadskočil Pitt Bul. „To je přesně ono. Ty tam nejsou! Žádný nápady, žádný prachy. Jasný?“

„Ale je to ohromná psina, jak Alvaréz gumovou hadicí v sirotčinci...“

„Jasný?!“

„Pravděpodobně.“

Pitt otevřel rukopis.

„Cítí z toho Kunderu. Co s tím uděláš?“

„Nic. Každý chce psát jako Kundera.“

„Ne! Nikdo nechce číst Kunderu! Kundera je out!“

„Už zase?“

„Co kdybys jednou sledoval trendy?“

Impresário se ke mně naklonil a ztišil hlas.

„Doba je zlá. Musíme být rozumní. Kopírovat požadavky a nepouštět se do samostatných akcí. Kundera skončil. To je život. Každopádně v příští sezóně se na plný koule vrací Lassie.“

„Mám to přepsat z pohledu kolie?“

Pitt málem vdechl skleničku.

„Mě vytáčet nebudeš!“ zařval. „Co je tohle?!“

Zabodl prst do rukopisu.

„Asi věty.“

„Ale jaký věty? Já ti dám nesmrtelnost, mumlal Rodrigéz. Posedla ho nesnesitelná lehkost bití. Stloukl na hromadu Jakuba i pána, ty směšné lásky...“

„Žert, no,“ pokrčil jsem rameny. „Chyták pro kritiku.“

„Žerty tě stojej peníze. Tenhle je za tisíc.“

„Nebaví mě to! S mým talentem.“

„To už jsem slyšel.“

„Kde mám asi brát, ty tvý nápady?“

„Ty seš eso, ne?“

Mlčel jsem. Ve stojánku přede mnou odpočívaly pivní tácky. Na každém bylo velké bílé písmeno. Zkusmo jsem sáhl doprostřed a vylosoval si S. Pitt se napil. Pokračoval jsem a vytáhl M. Další písmeno bylo T. Rozložil jsem tácky před sebe. Nedávalo to smysl. Moje práce taky ne. Nájemný spisovatel měl právo psát všemi způsoby. Povinnost ničit si nervy, oči, kazit myšlenky. Oddělat se. Zkusil jsem naposledy štěstí a vytáhl si R. Pasovalo mezi M a T.

Pitt mrkl na slovo. Pak na mě.

„Neštvi mě,“ shrnul tácky. „Pořád jsou s tebou problémy.“

Tácky skončily ve stojánku.

Sebral jsem rukopis a šel.

„Tak za týden,“ pokřikoval za mnou Pitt. „Celý znova. Řádku po řádce.“

Z lehkého zavíření vzduchu jsem vytušil, že se moucha vrátila. Byl to stav duše. Ani slovo SMRT vedle něho nevypadalo tak hrozivě.

2.

Ženský to věděly. Na okrajích štěstí nerostlo. Všechny mířily z periferií do středu, byla jich plná auta, hnaly se do centra, troubily, spěchaly. To jen já jel proti proudu na okraj. Byl jsem vyřízený. Mohl jsem to zdůvodňovat trvale udržitelným rozvojem, nebo alternativními postoji, ale pravda byla taková, že to souviselo s genetikou. Věděla to už Eliška, moje malá múza z pískoviště v Chaloupkách. Všem dávala za bonbon pusinky, jenom mně řekla:

„Jedna antiperle? Nasrat! Příště dones bon-pari.“

Byl jsem odepsaný už při porodu a nejspíš ještě před ním, když druhá otcova spermie bezpracně klouzala za první, vítěznou frajerkou, která ale přepálila začátek a chcípla těsně před cílovou páskou.

Dupl jsem na brzdu.

„Kreténská Lassie...!“

Červená škodovka, která se snažila za každou cenu předjet tramvaj, kabrio mercedes a osmistovku ducati, skončila před mým nárazníkem. Fiat Punto, který se to snažil nandat červené škodovce, tramvaji, mercedesu a motorkáři, vedle mých dveří. Přeskákal jsem přes koleje. Z palubní desky vylétly papíry. Ze stínítka spadla fotografie. Holčička vezoucí se v mercedesu na mě vyplázla jazyk. Sebral jsem fotku. Byla na ní Kudrle. Nádherná osmnáctka. Tenkrát. Zastrčil jsem podobenku zpátky za čalounění, zařadil dvojku, sjel z kolejí a zatočil k tiskárně u železničního mostu. Objel jsem blok a nacouval zezadu k rampě. Vypnul jsem motor.

Za chvíli přirachtal z druhé strany vysokozdvižný vozík. Z kabinky se vyklopil Štefan.

„Máš henté oné?“ zařval.

Ukázal jsem mu ze staženého okýnka karton Los Filtros.

„Dva!“ zařval. „Máš mať dva. Pre chalanov z expedície!“

Vystoupil jsem z auta.

„Mám dva,“ sdělil jsem mu. „Ale tenhle je přímo pro tebe. Za patnáct vteřin ti ho zasunu hluboko do krku.“

„Prečo?“

„Podfoukli jste mě!“

„Čo, podfúkli? Mám dajaký fukár, či čo?“

„Neříkej mi číčo, nezpívali jsme spolu v Elánu. Sežeň Sedana.“

Štefan něco zabručel, pustil brzdu a odjel do skladu. Za chvíli po rampě připajdal Sedan v modrém plášti.

„Prý máš problémy, Zabrisky,“ řekl.

„Sleduj!“

Sáhl jsem na zadní sedadlo a vytáhl pár knížek. Pak jsem je házel po jedné Sedanovi do náruče.

„Betty Ramonessová: O čem sní muži a jak z nich dostat jejich prachy, fajn. A tady je Betty Ramonessová: O čem sní muži a jak z nich dostat jejich prachy. A pro změnu Betty Ramonessová: O čem sní muži a jak z nich dostat jejich prachy... Padesát Bettyn Ramonessových, který mě točej už jenom tím, že mají přístup k psacímu stroji!“

Sedan se zašklebil.

„Ty naděláš! Chlapi se spletli. Víš, co tam mám za mongoly?“

„Ale dohoda byla jasná! Padesát srágor, dva kartony. Sto srágor, čtyři kartony. Jedna srágora padesátkrát, dvě kusovky!“

„No, bože! Jsi to mohl bouchnout v nějaký trafice.“

„Řekni mi, Sedane, chci toho tak moc? Máš ode mě luxusní mexický retka, donesl jsem ti podpis Maradony a Castra, tvý chlapy nalejvám nejdražším jihokorejským koňakem a ty mi nejseš schopnej připravit jeden balík pitomejch knížek?“

„Myslíš, že je to tak snadný? Tisknou se tady stohy hovadin. Kdo ti v tom má hledat červenou knihovnu?“

„Ty jsi tady šéf!“

„Jo! Kolik lidí tu podle tebe umí číst? Já a ředitel!“

Sáhl jsem do vozu pro druhý karton losfiltrosek.

„A kolik lidí tu umí kouřit?“

Sedan zaváhal a pak sáhl po cigaretách. Ucukl jsem. Sedan promáchl.

„Kde to bereš, člověče?“ zeptal se pak.

„Před Chrudimí se převrátil náklaďák s předsvatební výbavou Jennifer Lopez. Ještě teď tam policajti dělaj mexický vlny.“

„To je nejmíň dvoustej karton.“

„Byl to dlouhej náklaďák.“

„Že ti to žeru.“

„Ty mi to žereš rád. Líběj se ti moje hlášky. Můžeš s nima pak machrovat u Mázdrů.“

„Máš pro mě nějakou?“

„Přeji vám, aby vaše další hovno byl ježek.“

Sedan se zamyslel.

„Ta je opravdu dobrá. Seš třída.“

Pak mávl na Štefana vykukujícího za rampou.

„Mongole! Nalož ho!“

Otevřel jsem kufr, zapálil si kamelku a vychutnával jemnou práci vysokozdvižného vozíku a Štefanových záhoráckých pačmáků. Na paletě se skvěly samé strašlivé tituly, v nichž se mohli ženy a muži dočíst skvělé zprávy o své rase. Muži je většinou nečetli. Peugeot mírně poklesl v tlumičích.

Zabouchl jsem kufr. Štefan zakormidloval vedle mě.

„A čo ty s tým robíš?“ zeptal se. „Ty to snad čítáš?“

„Ne. Vyplácím tím alimenty.“

„Boha mojho,“ řekl Štefan.

3.

Penzion Živý dech, kde jsem měl pronajatý pokoj, byl bezpečně nejstrašnějším místem na planetě. Věděl jsem to já, věděli to ti, co tu dožívali na začátku třetího tisíciletí. Taky byli ze hry. Byl jsem nenápadný nájemník. Nedělal jsem si problémy. Doris, majitelka Živého dechu, vždycky říkala:

„No jo, Zabrisky. Copak ten. Hodnej. Ale divnej.“

Dorisin dědek, vyschlý stoosmiletý chlapík, sedával v kolečkovém křesle před recepcí a sděloval: „Neserte mě“ a „Pocem, malá frndo“, podle toho, kdo šel kolem. V září 1938 mu změkl mozek. Měl to už 72 let za pár.

Prokličkoval jsem mezi nimi přes halu a vystoupal po rozvrzaném schodišti k pokoji. Platil jsem 70 za noc a den. To činilo nějakých 2,92 na hodinu. Čísla byla na mé straně.

Ve zšeřelé místnosti se mi ulevilo. Shrnul jsem z postele španělské dívčí romány a na jejich místo hodil pár kousků ze Sedanovy várky. Otevřel jsem lednici. Na horní polici se na mě šklebila bluma, kterou jsem koupil v březnu a stále nenalezl odvahu ohrozit s ní ústní mikroflóru.

„Tá jé ekséléntí chutnavá,“ tvrdil Číňan, který mi ji prodal.

Vedle blumy ležela dvě poslední balení dogmatilů. Vzal jsem jedno a lednici zase zavřel. Beztak v ní kromě otevřené višňové marmelády ve dveřích nic nebylo. Natočil jsem si zteplalou vodu do upomínkové sklenice „Navštivte Mumlavu“ a z platíčka vymáčkl dvě kapsle. Ihned jsem je spolkl.

Dogmatil patřil k nejdůležitějším objevům, jež jsem učinil na farmaceutickém poli. Vrážel do mého mozku klíny štěstí. Tlumil strach. Na lidi nažehloval laškovné obličeje. Činil mne laskavějším a odolnějším.

Zapnul jsem počítač. Byl to dobrý kousek. Měl dvě barevné diody, nádhernou kastli a procesor celý žhavý do rachoty. Poslední výkřik techniky. Uskutečněný bohužel v roce 1993. Zahučel ventilátor a obrazovka se se vzdychnutím rozblikala. Spolkl jsem pro jistotu ještě jeden dogmatil.

Pro začátek bylo třeba vymýtit Kunderu. Rodrigézovi změnit charakter. Ramirésové najít nového milence. Přidat zmínku o registrovaném partnerství.

Smazal jsem úvodní kapitolu. Devótnost Juarésové vůči sadistické Paule mě rozčilovala. Nejprve by bylo dobré ukázat špatný vliv výchovy jejích nevlastních rodičů. Nebo Paulu vyškrtnout a nahradit ji Jean-Marií Marcosovou. Její problémy s kratší pravou nohou ale taky nikoho nezajímaly.

Rozvalil jsem se v křesle a vymýšlel první slovo. Jak použijete špatné první slovo, nestojí vztah, nebo kniha za nic. První slova byla mým velikým problémem. Stála mě spoustu času. Byl ale levnější než čas mých klientů. O půlnoci jsem ho měl. Napsal jsem slovo ‚Úžasný‘. (Úžasný Ramiréz rozrazil dveře a užaslý Pedro pustil z náruče svou milenku, Ramirézovu snoubenku, která atd.)

Vyčerpalo mě to. V nula nula dva jsem sáhl pro klíčky od peugeota.

Jezdil jsem nazdařbůh po městě. Hledal jsem azyl. Na baru v Panské seděla holka v červené gumové sukni. Četla si Sny pastýřek. Před sebou rozpitou lahev portského. Přisedl jsem. Klíče od vozu hodil na pult. Ticho rušilo jen klapání lopatek ventilátorů. Šustění obracených stránek. Holka vytáhla z krabičky petru. Sáhl jsem po zapalovači. Byla rychlejší. Povolila rty a pustila dým do světla žárovky. Skrz oblak jsem zachytil pohyb.

„Vidím tě,“ řekl jsem.

Zpoza oblaku se vynořil barman.

„Blbost,“ řekl. „Kdybych se nehnul, ani by sis mě nevšim.“

„Tušil jsem tě.“

„Mě nikdo netuší.“

„Dobře. Pastis.“

Otočil jsem se k holce. Soustředěně zírala do knížky. Sny pastýřek mě stály pět nocí práce. Tři lahve koňaku. Slátal jsem je z romanet Maggie Rosekretzmarové a příručky Jak donutit muže, aby si myslel, co si myslet nechce. Holka nezvedala od textové montáže oči. Vše nasvědčovalo tomu, že jsem skutečné eso.

„Vám vadí ta vyrážka?“ zeptala se.

„Cože?“

Sklapla knihu. Propálila mě pohledem.

„Čumíte mi na vyrážku, tak se vás ptám, jestli vám vadí?“

„Jaká vyrážka?“

„Moje! Moje zatracená vyrážka!“ zvedla blondýna ukazovák. Ostrý červený nehet se jí zaryl do nepatrného pupínku pod ohryzkem.

„To nemá ani čtvrt milimetru!“

„Podle mě je to úchyl,“ vložil se do debaty barman a práskl přede mě tácem s pitím. „Viděla jste, jak předtím fixoval moji lupenku?“

„Cože?“ řekl jsem.

„Slyšel jsi dobře,“ odsekl barman.

„Vy máte lupenku?“ podivila se blondýna. „Kde přesně?“

„Na ksichtě. Pod nosem.“

Blondýna se naklonila přes pult.

„Nic nevidim.“

„Někdy se to smyje. Prostě chci říct, že vás dobře chápu. Vím, jak vám je.“

„Oni maj oči všude,“ řekla blondýna a zase si kecla. „Nejradši by vás začali hned lynčovat.“

„Tenhle je typickej,“ podotkl barman.

„Hele a nemá být lupenka na loktech?“ zeptal jsem se.

„Sklapni!“ řekla blondýna.

„Mám ho vyrazit?“ zeptal se barman.

„Platím,“ řekl jsem.

„Šedesát pět,“ řekl barman a připravil pípák.

Vytáhl jsem stokorunu.

„Dlaňovka je za devadesát,“ zavrčel barman. „Položte to před sebe.“

Vylovil z kasy desetikorunu a podal mi ji. Nastavil jsem dlaň a zase ji stáhl.

„To je v pořádku.“

„No viděla jste to?“ zaslechl jsem na schodech. „Nemá ani kartu.“

„Je to prostě zdravej šmejd.“

Tuhle hru jsi prohrál, řekl jsem si za cukrovarem. Smiř se s tím. Ještě na to nemáš. Jeď pěkně domů, piš slátaniny a do žádný ženský se nemontuj. Jednou to stačilo. Jasný?

Seděl jsem v peugeotu na příjezdové cestě k Živému dechu. V ruce fotku Kudrle. Nebyl jsem si přesně jist, které situace se prohra týkala.

4.

„Moc to nejde, co?“ zeptal se Bebe. Držel v ruce seschlou blumu z mojí lednice a máchal mi s ní před obličejem. Chvíli jsem se snažil na blumu zaostřit, pak mi do rozespalých očí vletělo slunce.

„Mohl bys vypadnout?“

„No tak, kámo...“

„Ne, jinak. Mohl bys zavřít okno a pak vypadnout?“

„Ale kámo, bude devět!“

Posadil jsem se na posteli.

„Ty nemáš školu?“

„Nebuď fotřík! Sem šel kolem a povídám si. Co kdybych navštívil starýho káma a pumpnul ho vo nějaký lupání. Ten se vyzná, má to nejlepší lupání v celým city, tak jsem tady a nemusíš se fofrovat, jsem samostatnej parchant.“

„Zavřeš to okno?“

„Brnkačka, kámo.“

„Neříkej mi kámo!“

Natáhl jsem se za sebe a pohmatu vyhledal platíčko dogmatilů. Vymáčkl jsem si dva. Bebe mi zatím natočil vodu do upomínkové sklenice.

„Mumlava,“ podotkl. „Tak to je vymazlený místečko. Asi zajedem se starou mumlat. Ty si frája, kámo, takhle mě solit. Mumlava, Mumlava...“

„Kolik je starý?“ zeptal jsem se podezřívavě.

„Čtrnáct. Si ji vyměním. Furt zkouší nějaký kůžičky. Mě stahuje vo škváru. Už jsou nový roštěnky.“

Dogmatily mě nakoply.

„Co chceš?“ zeptal jsem se.

Bebe přehodil blumu z ruky do ruky.

„Já tobě stořinky. Ty mně lupání.“

Pustil jsem z kohoutku zteplalou vodu. Opláchl se. Pak jsem pečlivě urovnal závěsy. Na ulici slunce pralo do všeho, co mu stálo v cestě.

„Poslyš, Bebe, kolik je vlastně tobě?“

„Nedělej trubku. Třináct ne? Sem mladej kolík.“

„Tím jsou ty cíčka vyřešený, kolíku! A teď padej do školy. Jasný?“

„Dyk jsou vakacie,“ zašklebil se Bebe. „Vakantim.“

„Mohl bys to provozovat mimo můj pokoj?“

„Hele, kámo, nalajnujem si to. Já ti teďka vyklopim tak bytelný story, že vyvalíš pátráky a sám mi nabalíš bagáž losfiltroskama, páč pár týpků je z nich fakt vodvázanejch a já bych jenom těžko vysvětloval, proč dodávky váznou. Nejspíš bych dostal na budku. A to nechceš ani ty, ani já.“

„Měls mi rabovat skříň? Prosil jsem tě o to?“

„Ale kámo, já ti o už zacáloval. Sem byl mladý tele, když jsem čórkoval! Teď už machruju v jinejch věcech.“

„Ve šmelině, jo?“

„Vo tom je future!“

Usadil jsem se ztěžka do křesla. Přidrzlý výrostek mi sál krev. To by až tak nevadilo, ale koloval v ní drahocenný dogmatil.

„Cigára nedostaneš. Dám ti prachy. Platí?“

„Sou to vymazlený stořinky. Vymazlený.“

„Platí?“

„Sem koukal,“ pokynul Bebe k rukopisu ležícímu vedle počítače. „Jižanský sračičky. Jak to ty baby můžou louskat? Je ten Alvarez fakt bukvice?“

„Bebe!“

Výrostek se neochotně rozvalil na posteli.

„Tak number one,“ řekl. „Sem to potáh fotrovi z půjčovny. Pěkná kravina, to by se ti mohlo líbit.“

„Začni!“

„Férovej cirkus. Je tam klaun a tenhle týpek vystupuje s tygrama a je hotovej z krotitelky. Jenže mu tygr sežere ruku a je nahranej. Tak ho vyrazej. A teď to bude smutný. Vydělává si na ulici, ale švihne to s ním. V nemocnici mu řeknou, že má jako rakovinu. Tak on je z toho jako paf. Zdrhne, aby našel tu krotitelku. Jo, ale sklapne mu, páč ta je mrtvá. A to eště není celý. Potká divnou roštěnku. Tak jí to valí do hlavy a vona brečí. Pak za nim přijde do nemocnice a řekne, že je jako dcera, kerou má s krotitelkou. Jen to řekne, tak je tuhej. Dobrý? Vymazlený?“

Celou dobu, co Bebe rozkládal, jsem se věnoval inventuře. Nad všemi otazníky, které vyplňovaly nitro, dominovala otázka: Mám tohle opravdu zapotřebí?

„Vymazlený,“ zopakoval jsem. „To je tak za čtyřicet.“

„Hele, kámo, vylaď čidla! To sem taky ťafnul papíkovi. Autokrosař, fakt spíďák a bušista, se zraní tak, že mu na hlavu spadne bugina. To bylo dobrý. Trošku ho to podrtilo. Bláto a střeva. Pak to rozchodí a vyhraje velkou cenu.“

„Dvacka.“

„Šílenej Hukly má megaraňák a všem upaluje palice.“

„Pět korun.“

„Hele. Tohle oceníš! Byl jsem na tom v bijáku a bylo to nepřístupný. Sem musel prolízt oknem od hajzlíků. Byl tam chlap a ženská a furt se muchlovali. Dělali to v posteli, v autě a v kuchyni. Kdybys viděl tři dé bobra...“

„Detaily vynech.“

„Tam už jsou jenom detaily! Třeba – polil ji kečupem, pomazal medem a zase jí to dělal. A jak to dopadlo, kámo, nevím. Když na ní kydnul syrový vajíčko, tak mě vyvedli, páč sem se fakt strašně řezal.“

„Dobře. Deset za snahu.“

„Tak to je celý.“

„To ses moc nevytáh.“

„Málo platíš, kámo.“

Vydoloval jsem z kapsy stovku a otevřel dveře. Musel jsem počkat, Bebe z pokoje zrovna nechvátal.

„Díky, kámo,“ řekl, když peníze strčil ledabyle do kapsy. „Za cíčko ti popíšu, jaký měla bradavky.“

„Myslím, že si to umím představit.“

Zavřel jsem a oddychl si. Pak jsem dveře zase otevřel a vyklonil se do chodby.

„Bebe?“

„Kámo?“

„Vrať tu blumu.“

5.

Bylo to podezřelé. Stejně jako slova výhodně, levně a neplaťte nic navíc. Něco viselo ve vzduchu, blížilo se to a já nic netušil. Dokonce i zešílení pokojské Fatimy jsem připisoval prostému běhu věcí. Stalo se to tak: pálil jsem jednu kamelku od druhé, zhoršoval Rodrigézovi styl, úmysly, slovník i charakter, a když Juanéz rozflákal osmiválcový Rolls Royce Silver Shadow o jachtu bratří Curassových, stál jsem na vrcholu, sahal po Seifertově ceně, klávesnici rozpálenou doběla, ale rachot na chodbě mně vše sebral.

„Do háje! Sakra! Tady se nedá dělat!“

Soubor zvuků tříštěného skla, dunění, nelidský křik mě vytáhly z doupěte. Sešel jsem do recepce. Pod podrážkou mi chrastily střepy z Pejřilových výstavních vitrínek. Přes cestu ležely pokácené židle a umělé palmy.

„Pane Zabrisky, že jdete,“ uvítala mě Doris. „Fatimě jeblo. Polévala mne savem.“

Stála za recepcí, rozčileně kouřila cigaretu ve zlaté špičce, diskutovala s magistrem Děkanem ze sto šestky a hlídala dědka, aby nevypadl z křesla. Obhlédl jsem bílé skvrny na rukávech jejího pláště. Nezdálo se, že by mu uškodily.

„Aha,“ řekl jsem. „Myslel jsem, že se zlískal Novák.“

„Novák se zlískal rovněž, vyzvracel se do vázičky dynastie Ťo, jeho agresivní šťávy naleptaly glazuru, vzácná památka je v troskách čili v hajzlu.“

„Nemají obdobné za sto korun u Číňana?“ zeptal se magistr.

„Já ji mám od Číňana,“ řekla Doris přísně. „Ale ten Číňan už zemřel. Je to tudíž památka na toho Číňana. Novák mi dluží dvanáct set.“

„Či,“ zamlaskal dědek. „Či-či!“

Doris mu jednu vlepila.

„Dědku mizernej!“

Shůry se ozvaly duté rány.

„Patrně metá křesla,“ pokrčil rameny magistr.

„Spíš mlátí do umyvadel,“ řekl jsem.

„Ba ne, umyvadla takto nezní. To budou křesla. Jednou jsem po manželce vrhl kanape a to byl rámus. Přesně takto. Ledaže by házela stůl. Dřevěný stůl má shodnou tóninu. Akorát je křehčí konstrukce a začne se kývat. Nemohli jsme si pak s manželkou po obnovení tradičních rodinných vztahů vypít ani praženou kávu.“

Ozvalo se křapnutí a zvuk střepů sypajících se na podlahu.

„Zrcadlo!“ řekl magistr zklamaně. „Je tedy v koupelně.“

„Tohle mi zaplatí,“ zasyčela Doris. „Ale jak mi to zaplatí?“

„Jí to strhněte z platu,“ pravil magistr. „To je přece jasný, ne?“

„Mně tedy ne.“

„Může žít ze životního minima. To jsou čtyři tisíce. Kolik jí platíte?“

„To je právě to,“ řekla Doris a ztišila hlas. „Sedum stovek na měsíc!“

Informace mne zaujala.

„Cože?“ vmísil jsem se do debaty.

„No, v pětaosmdesátým to byly pěkný peníze.“

„Ona tady dělá za sedm set měsíčně? To k obědu líže stěny?“

„Co si vůbec myslíte, pane Zabrisky?“ utrhla se na mě Doris. „Že jsem nějaký vydřiduch? Má tu normální teplou stravu. Může sníst, co zbyde po dědkovi. A taky tady bydlí zadarmo! V kotelně, tam je teplo. Já mám všechny tyhle sociální výhody pod kontrolou. Ale jak z ní teď vytluču prachy?“

„Tak ať si spoří,“ nevzdával se magistr. „Umí-li devastovat, nechť spoří!“

Doris nakrabatila čelo.

„Ona si už totiž spoří. Sedm stovek měsíčně. My jsme se dohodly, že bude lepší, když si ten plat nechám, a až si někoho namluví, dostane to najednou. Stejně by to rozfrcala!“

„Tak jí to vemte z toho,“ nedal se magistr.

„Ani ťuk, na to se nebude chmatat. To má ke svatbě.“

„Tak jí to k tý svatbě nedávejte,“ řekl magistr.

„Taky že nedám,“ rozčílila se Doris. „Vy jste se snad zbláznil. Chcete, aby jí z tý sumy hráblo?“

„Nehráblo jí náhodou?“ poznamenal jsem.

„No vidíte, pane Zabrisky, vy to umíte vždycky tak krásně vystihnout. Kdy zaplatíte nájem?“

Rozhostilo se trapné ticho.

„Aha,“ řekl jsem po chvíli. „To bych v podstatě mohl, že?“

„Či-n,“ poznamenal dědek. „Čin-čin.“

„Ticho, dědo,“ zamračil se magistr. „Tohle je vážná věc. On by se tady jeden třeba rád vykroutil.“

„No?“ zavlnila se Doris. „Já čekám.“

Zachránila mě Fatima. Přiřítila se po schodech jako splašený muflon a flákla před Doris stoh zaprášených Světů motorů s pestrobarevnýma žigulíkama na obálkách.

„Mládí!“ zakvílela.

Pak s divoce vypoulenýma očima prokličkovala přes recepci a zamkla se v kuchyni. Živý dech ovládlo dunění prázdných hrnců dopadajících na dlaždice.

„No tohle!“ vykřikla Doris. V tu ránu o mě ztratila zájem.

„Čin-či-la,“ vyrazil ze sebe konečně dědek. „Hovno.“

„Tak se nemrač,“ poplácal jsem magistra po tváři. „Zajdu večer se zapnutou pásovou bruskou. Pobavíme se. Sežeň nějaký igelity.“

Pak jsem vyrazil ke Třem šestkám na oběd.

6.

Kluk, který tam vařil, měl všeho po krk. Strčil do okýnka ceduli JSEM NA OBĚDĚ a flákal se někde venku. Chvíli jsem postával před cedulí Pravý český fast food drive, pak jsem si sedl do auta. Nechal jsem otevřené dveře, aby vedro mohlo i dozadu. Vytáhl jsem zpoza stínítka fotku Kudrle. Chvíli jsem ji studoval. Nebyl jsem žádný kovboj, ani kluk z růžového obláčku. Měl jsem jen prořízlou papulu a věděl jsem přesně, že na ni nemám. Jenže – zabrzděte se ve dvaceti. Kudrle byla prostě nebe. Klepl jsem do fotky a zasunul ji zpátky. Opřel jsem se o sedadlo a zapálil si kamelku. Odněkud se připotácel kuchař.

„A co jako?“ volal na mě. „I kuchař má právo jíst!“

Nesl si pizzu v krabici. V druhé ruce třílitrovku s pivem. Neřekl jsem nic. Kuchař odemkl dveře karavanu, líně sbalil ceduli a otevřel okýnko.

„Řízek?“ zavřískal zevnitř.

„Máte na výběr?“

„Ne!“

Ležel jsem na sedadle a usínal. Rodrigéz mě ničil, Živý dech mě ničil, kuchař, který ničil řízek, mě ničil.

„Žranice!“ zařval konečně.

Vytáhl řízek z fritézy a flákl jím do polystyrénové krabice.

Sáhl jsem do přední přihrádky pro příbor.

Seděli jsme na lavičce. On jedl pizzu, mohutně ji zaléval pivem, já žvýkal flaxu.

„Hnusný, co?“ zeptal se pak.

„Jako vždycky.“

„Ba ne. Dneska je to horší.“

Utrhl sousto s nakumulovaným sýrem.

„Ty flákoty tam byly od pátku. Musel jsem umýt strouhanku a znovu to obalit. Nedrželo to, dal jsem tam škrob.“

Žvýkal jsem. Snažil jsem se ho nevnímat. Vždycky se najde nějaký kuchař, který potřebuje říct lidem svůj příběh.

„A ta kaše,“ pokračoval. „Mám vám říct, kde bereme tu chutnou a prošlou kaši? Ale to byste to nejed.“

„Je to normální kaše,“ řekl jsem.

„A ta okurka je podle vás taky normální? A co to rajče? Taky vám chutná? Chutná vám to výtečný španělský rajče z Polska?“

Odložil jsem vidličku.

„Proč to děláte?“

„Protože jsem už dva měsíce nedostal ani floka.“

Upižlal jsem další kus řízku a vložil jej do úst. Chuť se nepatrně zhoršila.

„Je to hajzl,“ řekl kuchař. Ukázal na stánek kusem pizzy. „Tohle je bouda.“

„To vidím.“

„Bouda na finančák. Peru mu prachy. Chtěl jsem mu to potopit, ale čím víc mu prodělám, tím je na tom líp. Má mě v hrsti, hajzl.“

Udělal nad stánkem kříž pizzou a strčil si ji do pusy.

Z pizzerie vyšel pizzař. Vytáhl marlbora a zamířil k nám.

„Co tam máš?“ zeptal se.

„Řízek,“ odpověděl líně kuchař. „Je to hnus.“

„Dej mi dva,“ řekl pizzař a přisedl.

„Chceš vědět, co jsem přidal do tatarky?“

Pizzař pokrčil rameny.

„A víš vůbec, co já dávám do tý pizzy?“

Kuchař dožvýkal poslední sousto, otřel si pusu a zalezl do stánku ke své fritéze.

Pizzař si zapálil cigaretu. Potáhl. Přivřel oči. Vypustil dým.

„Pěknej den, co? Takovej, řek bych, jedlej...“

7.

Po Pitt Bulově hlavě lezla opět moucha. Vedro se vleklo z jednoho kouta zahrádky před Grill barem do druhého. Pitt se otřel zmačkaným kapesníkem s kostkovaným vzorem. Hodil jsem na stůl rukopis. Pitt ani nezvedl oči.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zabrisky, ta druhá spermie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.