KRÁSNÉ NAKLADATELSTVÍ

užitkové vydavatelství, Praha–Nusle

www.vanek-uvalsky.com

Valentino Zebra, očko z Nuslí je autorova okouzlená představa o drsné detektivní škole čtyřicátých let, vzpomínka na Nicka Cartera z Adély, co nevečeřela, poklona komisaři Moulinovi z autorova dětství a inspektoru Trachtovi z jeho dospívání, poděkování Kojakovi a pokus prožít jeden den v kůži komisaře Borowitze z Policajta, nebo rošťáka. Hledat v ní reálný základ je tudíž zcestné a zhola nesprávné.

copyright © 2012 Krásné nakladatelství

copyright © 2005, 2006, 2012 Bohuslav Vaněk-Úvalský
ilustrations © 2006, 2012 Danglár

Všechna práva vyhrazena!
Žádná část této elektronické knihy nesmí být šířena, kopírována, měněna, ani veřejně provozována bez svolení autora! Více v sekci copyright & licence čtenáře.

VALENTINO ZEBRA, OČKO Z NUSLÍ
PŘÍPAD PRVNÍ:  ŽENA SE NEDÁ LOUPAT JAKO BANÁN

Bohuslav Vaněk-Úvalský

vydalo KRÁSNÉ NAKLADATELSTVÍ

jako desátou elektronickou knihu edice Elektronický jezdec

(Erider edition, e-book No. 10)

ilustrace Danglár, design & cover BVÚ, jazyková redakce Přemysl, elektronická podoba Teigéz

vydání třetí, elektronické první

slovně remasterováno

v Praze 2012

jakékoli dotazy směřujte na

zabrisky@seznam.cz

více na:

www.zabrisky.cz

zde knihu zakoupíte

www.kindlezone.cz

knižní butik Krásného nakladatelství

www.krasojizda.blogspot.com
blog Krásného nakladatelství

ISBN 978-80-85958-58-4 (ePub)

ISBN 978-80-85958-59-1 (Mobi)

ISBN 978-80-85958-60-7 (iBooks2)

Vzkaz kopírovačům:

Žijeme v době, kdy něčí práce jsou jen data a data se nekradou, nýbrž kopírují. Je to proto, že jsme si deaktivovali čip svědomí. Než bych tady zdlouhavě vysvětloval, že si nekupujete kopii, ale přístup k originální matrici, že trend „všechno zadarmo“ a „sdílení není kradení“ Vás zničí, dávám Vám k dispozici číslo účtu.

670100-2207034581/6210

Jakoukoli nelegální kopii této knihy můžete zasláním 35 Kč (cena bez prodejních poplatků) legitimizovat. Uvedete-li do zprávy pro příjemce svůj kontaktní email, obdržíte ihned po vydání darem mou bonusovou e-knihu. Berte ji prosím jako výraz mé úcty nad tím, že jste se postavili snadnějšímu řešení. Je to na Vás.

Bohuslav Vaněk-Úvalský, spisovatel & tvůrce (e)knihy

valentino zebra, očko z nuslí
Žena se nedá loupat jako banán

Interaktivní obsah

Osudy knihy od BVÚ

Alternativní konec

Vypuštěné scény

Kolekce (e)BVÚ

Copyright & licence čtenáře

Krásné nakladatelství

1.

„Neměl jsem to brát.

Bylo mi 34 a měl jsem na víc, než stát v květovaných šatech a blond paruce před barem Tagada – světové povyražení za tuzemské ceny. Neměl jsem brát většinu kšeftů, které mě živily, neměl jsem se nechat odírat.

Zrovna jako dopoledne.

Pil jsem kafe, když vrzly dveře a do mojí kanceláře vpadl chlápek s knírkem.

„Jste pan Zebra?“ povídá.

„Ne,“ já na to.

„Ale na dveřích máte napsáno Valentino Zebra, soukromý detektiv.“

„Vy taky vypadáte na první pohled jako docela slušnej chlap.“

Chlápek mlaskl, pak z kapsy vytáhl hopík a praštil jím o zem. Okamžitě jsem po hopíku vystartoval.

„Tak přece jste Zebra,“ zašklebil se chlápek.

Chytil jsem poskakující míček a uložil ho do bedny za sebou. Byla jich tam slušná sbírka.

„Pro vás pan Zebra,“ řekl jsem znechuceně.

„Jsem právní zástupce tady paní Denisové,“ zapráskal knírkem chlápek. „Chceme si vás najmout.“

„Nevěry nedělám,“ povídám. „Dveře jsou za váma. Spouštějí se klikou.“

„Žádná nevěra,“ zapráskal knírek. „Jde o finanční delikt. Její manžel zešílel. Tahá se s mladejma vodníma pólistama. Zve je na drahý večeře do baru Tagada. Kupuje si oranžový hedvábný prádýlko. Za jejich společný peníze. Vy to vyšetříte. Zmáčknete ho a my ho pak vyždímem.“

Neměl jsem rád chlápky s knírkem.

Neměl jsem rád oranžový prádýlko.

Měl jsem toho rád pramálo.

„Pane úhoři, nebo jak se jmenujete,“ povídám. „Jste na špatný adrese! Já teď piju kafe, po obědě budu pít kafe a večer si dám taky kafe. Jasný?“

„Sledujte, Zebro,“ řekl chlápek.

Sáhl do aktovky a hodil mi na stůl nějaké xeroxy.

„Co to je?“

„Vaše licence. Propadla vám před pěti lety.“

„Tím mě tak dojmete.“

„Detektivní praxe načerno je za pět let v chládku,“ podotkl.

Moje nenávist k chlápkům s knírem se prohloubila.

„Takže zítra v pět budu mít na stole fotky,“ zakončil řeč, položil na stůl digitál a Denisovu podobenku.

„Potřebuju šek!“

„Já nikdy neplatím předem,“ ujistil mě právník. Pak vypadl.

„Pitomec,“ pomyslel jsem si. Nechal jsem svojí hlavou proběhnout představu Právník nafukovaný hadicí od mého osobního vysavače a vyklusal s digitálem rovnou do zastavárny.

„Jdu vyplatit svůj řidičák,“ hlásil jsem hned od vchodu.

Seržio, který seděl za pultem a nudil se, zvedl oči.

„Kurva, Zebro! Tys mě podfouk!“ vybuchl. „Ten řidičák je propadlej!“

„Právě proto si pro něj jdu. Hele!“

Hodil jsem na pult digitál.

„Funglovka. Dal mi ho Lachapelle. Jede do Norska, nebude ho potřebovat.“

Seržio si vzdychnul.

„Zatraceně Zebro, co to zase zkoušíš? Kšefty s tebou jsou k ničemu! Dřív možná, ale dneska? Děláš pejskaře a nevěry!“

„S tím jsem právě seknul,“ povídám. „Na stole mám bytelnou zakázku. Životní kšeft! Potřebuju řidičák, dámskou kabelku, blond paruku, tři litry naturalu. Chci tak moc za bytelnej digitál?“

„Zebro, Zebro,“ řekl Seržio, když už jsem stál se všema požadovanýma věcma ve dveřích. „Už sem nelez. Nebo k tobě pošlu Bebeho s letlampama. Je to dobrej kluk a má dobrý letlampy. Ne jako ty dnešní, plastový, co skoro nehřejou!“

Neměl jsem to brát. Bar Tagada zel prázdnotou, naproti se nudil chlápek v okně. Mířil na mě divadelní kukátko, oči mu mohly vypadnout. Denis nepřicházel, vodní pólisti taky ne. Koktejlky od Kamily mě škrtily, kabelka z východoněmeckého plastu mi působila pásový opar, v lodičkách jsem se dvakrát přerazil.

„Jak v tom ty ženský můžou chodit?!“

Vyndal jsem z kapsy hopík a zkusmo ho hodil na obrubník. Hopík mě přečůral: odrazil se od obrubníku přímo do kandelábru, od něj do kontejneru, od kontejneru do trabantu a zmizel ve křoví za billboardem Sisters Stein – Nakopej svému klukovi zadek.

„Do háje!“

Klekl jsem si a snažil se vyšťourat hopíka klackem.

„S-s!“ ozvalo se za mnou.

Stál tam čtrnáctiletý výrostek. Gestikuloval na mě.

„Za kolik jdeš?“

„To jsou fóry,“ zavrčel jsem. „Zajeď!“

„Tak kolik? Moh bys zajímat mýho fotra!“

Popadl jsem kámen a hodil ho po výrostkovi.

„Mazej!“

Výrostek si to nedal líbit a švihnul kámen zpátky. Trefil mě do hlavy. Sebral jsem hopík, strčil ho do kabelky, vytáhl zrcátko. Šminky byly rozmazané.

„Pitomec!“

Vyhledal jsem pudr.

V osm dorazily dvě děvky. Ječely, že to je jejich plac a že mi vyškrábou oči. Nedal jsem se a přetáhl je kabelkou.

Ve čtvrt na devět přijeli policajti a sebrali nás všechny.

2.

Vůbec se mi to nelíbilo. Podle všech výpočtů jsem se měl už pět let válet v Karibiku a ne vymýšlet, kde seženu peníze na nový digitál. Rvačka s děvkama mě stála poslední tisícovku jako úplatek policajtům.

„Komický převlek!“ vysvětloval jsem jim. „Mám agenturu Žerty až do domu. Najmuli mě, abych pobavil jednoho chlápka! Paruka, kabelka, válel by se smíchy po zemi. Vy jste to posrali, pánové.“ atd.

Klepl jsem hopíkem o imitaci mramoru. Seděl jsem s Batmanem a růžovou jahodou v bistru supermarketu a tahal z nich rozumy.

„Takže to shrňme,“ řekl jsem. „Vaše choť vás zřezala násadou od vysavače. Byla silně opilá a tou dobou už těhotná s vaším nevlastním synem. A vy teď cítíte něco jako křivdu.“

„Spíš nedorozumění,“ řekl Batman.

„Aha,“ řekl jsem a předstíral, že si píšu do notýsku. „Dobře. A teď se vrátíme zpátky k vaší kolegyni Pacinové.“

„Už jsem vám řekl, že ji neznám,“ řekl Batman.

„Ale vy ji znáte?“ obrátil jsem se k růžové jahodě.

„Já jsem tady jenom brigádník,“ ozvalo se z jahody. „Chodím tady jak debil v jahodě, mám co dělat, abych něco neshodil, myslíte si, že mám chuť se starat o nějakou idiotskou prodavačku?“

„Neříkejte mi, že když vás hostím kafem za padesát, že mi nepíchnete! To už jsem si mohl pozvat rovnou támhletoho číšníka!“

„Přejete si?“ zeptal se číšník.

„Sodovku za dvacet!“ řekl jsem.

„Už jsem vám jednou říkal, že sodovku prodáváme jenom ke kafi.“

„Ale proč, když chci sodovku za dvacet, si musím dát šlichtu za padesát?“

„Právě o to jde!“ řekl číšník bojovně.

Zpoza sloupu se vynořil šlachovitý manažer supermarketu.

„Tak tady jste,“ zavřískal na Batmana s jahodou. „Si myslíte, že si tady budete nalejvat břicha, když máte makat na place? Tohle vás, vy zapráskaný vyžírkové, bude mrzet. Marš dolu!“

Mí informátoři se zvedli a zmizeli.

„Třistapadesát,“ zavrčel číšník.

Vysypal jsem z peněženky na stůl všechny drobný.

„Co je to?“

„Když chceš ode mě třistapadesát, musíš si to vzít ve dvoukorunách. Jdi a přemýšlej o tom!“

Poslední minci jsem vrazil do telefonního automatu.

„Haló, Pacina,“ ozvalo se na druhé straně.

„Tady nejlepší detektiv na světě,“ řekl jsem. „Pane Pacino, vaše paní v tom skutečně jede! Zjistil jsem šokující skutečnosti.“

„Vážně?“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Valentino Zebra, případ 1..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.