Nezvěstný

K VEČERU zvonily zvony.

Oknem se valily vlny

ticha a zvuku, síly.

Ještě se chvěje zeď

a na zemi leží drť ulit,

medúza, lastura s trnem,

všechno to vyplavené

na holý břeh.

ODPOLEDNE JSEM OPOMNĚL koupit pár piv či levné víno, cokoli, čím bych udusil neklid. A teď mi nezbývá než pobíhat po bytě: tři kroky ke sprše, tři ke dveřím.

Oblékám kabát, omotávám si šálu. Pospíchám za párou před ústy dolů, k řece. Tramvaje už nejezdí, na kolejích se motá opilý.

Obcházím plynojem a jsem u mostu. Jasně osvětlený asfaltový pruh, ocelové zábradlí. Vykláním se, na hladině leží cáry mlhy.

Lysky spí,

hlavy pod křídly.

Vlny pleskají o pilíř.

Chlad proniká

do morku kostí.

Tuším proud,

studený

a silný.

V TRAFICE visí portrét nezvěstného.

Má malou jizvu, odešel odtud v létě.

Zima už dotírá, cesta se ztrácí ve sněhu.

Jestli ho uvidíte, dejte nám prosím vědět.

Obličej z kopírky tmavý, povědomý,

komu je podobný? Nevím, nevzpomínám si.

Dlouhý pruh ulice se vpředu svírá, úží,

obloha míhá se nad soutěskami.

V ZAPOMENUTÉM čase

pouštěli jsme se lesem

po indiánské stezce

k rokli, kde byl kdysi lom.

Přitisklí k černé skále

se zatajeným dechem

vnímali jsme celým tělem

chladnou nehybnost.

KDYSI V ZÁBĚHLICÍCH, večer u tramvajové smyčky. Vzduch prosycen ořechy, kouřem a vlhkým listím.

V daleké záři vysoko nad silnicí scéna s večeří, s hádkou a novinami.

Za torzem ohrady pařeniště zarůstalo býlím, vánek profukoval skleník.

Rákosí bujelo podél závlahové strouhy, vrcholek topolu se ztrácel v mracích.

VYPROŠTĚN z neklidu marním čas.

V setmělé hospodě zírám přes bílou pěnu

k výčepu na plakát s nahou ženou,

k větráku: tudy sem vniká obloha.

Drobný bod světla ve mně

modrý a jasný podobá se

plamínku v smaltované karmě.

Vnímám proud, vlnu, jež mě nese.

V SILOVÉM POLI daleké černé díry

ve sprše peru si spodky.

K odpadu klouže chomáč mydlin,

pozvolna ztrácí se, mizí.

Alespoň určit v tom souřadnice

sebe, nás, dějů, věcí.

Bůh možná usnul: šachovnice,

ruka na bílém pěšci.

VYSOKO OKO

v šedé pláni,

ne zář,

jen prosvítání.

PO ŽELEZNIČNÍM NÁSPU

ve větru běží děti.

Ještě je nevolají,

nikomu nescházejí.

S UBÝVÁNÍM světla

mokvající místa

splývají s nezasaženými,

hrany se zdají měkčí.

Voda jen po pás.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Moře.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.