Vlado Ríša

Conan

SRDCE PTEIONU

OBSAH

1. kapitola Mapa

2. kapitola Asgalun

3. kapitola Poprava

4. kapitola Diplogasten

5. kapitola Quiliptahové

6. kapitola Štíři

7. kapitola Socha

8. kapitola Boj s Yukotl

9. kapitola Aréna

10. kapitola Yumanino vítězství

11. kapitola Maansuovo vítězství

1. kapitola
Mapa

1.

Bylo časné jitro, mlha se ještě nestačila rozpustit a pokrývala slizkou vrstvou celé město. Úzkou uličkou, vedoucí k přístavu, šel mohutný černovlasý námořník. Šel... To je snad příliš přehnané, jeho chůze neměla daleko k potácení, ale v okamžiku, kdy za sebou zaslechl spěšné kroky, proměnil se v ostražitou šelmu. Ruka mu sklouzla na rukojeť široké, mírně prohnuté šavle na boku. Zastavil se a přitiskl se zády ke stěně domu. Ostražitě pozoroval uličku za sebou a po vratké chůzi a kalných očích nebylo ani památky.

Z mlhy se vynořila drobná postava, v níž Conan poznal chlapíka, s nímž celou noc pil jako o závod. Cimmeřan se usmál.

Rudovous se ho večer nesnažil okrást, i když prošmejdil celou hospodu, a skoro všem ulehčil od nějaké té mince, ať už tím, že ji ukradl, nebo vyžebral. Na Conana se podíval rozesmátýma hnědýma očima a uklonil se před ním.

„S tebou, válečníku, nechci mít nic jiného společného než několik pohárů dobrého vína, které mi zaplatíš. Za to se ti ode mne dostane příběhů na celou noc.“

Conan byl v dobré náladě, a tak pokynul rukou, aby si malý zlodějíček přisedl. Nalil mu ze svého džbánku a spokojeně se rozvalil na lavici.

Ráno ho zanechal tvrdě spícího pod stolem.

„Kam se řítíš?“ zachechtal se Conan a ruka mu sklouzla ze šavle.

„To sis myslel, že mě tu necháš jen tak? Potom, co jsem ti řekl, že vím, kde je poklad královny Yukotl? Musím jet s tebou! Jinak to nenajdeš!“

„Opustil jsi někdy Messantii, skrčku?“

„Neříkej mi skrčku,“ vypjal se drobný chlapík, „umím bojovat, když na to přijde!“

V tom okamžiku už byl Conan u něj, chytil ho pod krkem a zdvihl do vzduchu. Rudovous zachrčel a začal kopat nohama. Když se barva jeho obličeje přiblížila barvě pěti vousů, podle nichž mu říkali, Conan ho pustil na zem, ale i nadále ho držel pod krkem.

„Seš prachobyčejný zlodějíček a podvodník. O pokladu nějaké princezny víš jenom vyprávěnky a nestojí za víc než za džbánek vína. A ten jsi dostal,“ zabručel obrovitý Cimmeřan vcelku přátelsky.

„To není pravda!“ vypískl Rudovous, „slyšel jsem to od samotného kapitána Berdorise.“

„Od Zabijáka Berdorise?“ zpozorněl Conan. „O tom jsi před tím nemluvil. Jestli nelžeš, tak tohle mě začíná zajímat. Dobře,“ pokračoval a pustil mužíčka.

Ten si promnul pohmožděné hrdlo a horlivě přitakal.

„Půjdeme teď na moji loď a tam si vážně promluvíme.“

„Ano, kapitáne,“ vypnul se mužík.

Conan se vydal směrem k přístavu a Rudovous Manies ho poslušně následoval. Za chvíli se před nimi vynořily stěžně lodí zakotvených v messantijském přístavu.

U skladů, které se mačkaly až k molům, u nichž kotvily lodě, se proti nim z mlhy vynořily čtyři postavy. Conan vrhl pohled dozadu a ujistil se, že kroky, které slyšel, opravdu patřily trojici stejně oblečených mužů, jako byli ti, co jim zahradili cestu.

„Kapitáne Conane,“ postoupil k nim jeden z nich, robustní Argosan s nezvykle tmavými dlouhými vlasy a hustě zarostlýma rukama.

Koženou kazajku měl oblečenou na holém těle.

„Od tebe nic nechceme. Snad jen to, abys šel dál ke své lodi. Potřebujeme si popovídat s tímhle zlodějíčkem! Má něco, co mu nepatří.“

Conan poznal Parnista, mohutného snědého Zingařana, který na Berdorisově lodi vykonával ty nejšpinavější práce včetně katovské. Stál vedle vyjednávajícího Argosana. Cimmeřan vrhl rychlý pohled na Rudovouse, který stál přitištěný zády k dřevěné stěně skladiště, oči vytřeštěné, bílý v obličeji, ale plný odhodlání bránit svůj život. V rukou třímal dvě štíhlé dýky, o nichž se říkalo, že dokážou projít kroužkovou košilí jako nůž máslem. Na okamžik se zamyslel a pak se na protivníky usmál.

„Mezi mnou a tvým kapitánem zatím nebyly žádné velké spory. A to dokonce ani na moři.“

„Taky kdo by si chtěl něco začít s Amrou,“ vydechl potichu jeden z mužů, kteří stáli za Parnistem.

Conan se ušklíbl.

„Pohovořit si s ním můžete tady,“ pokrčil rameny obrovitý Cimmeřan a položil ruku na rukojeť šavle. „Ale rychle, protože spěcháme. Jako člen posádky mé lodi má hodně práce a my brzy vyplouváme.“

„Myslím si,“ zašklebil se tentokrát Parnist a na tvář mu padl první sluneční paprsek, který se prodral řídnoucí mlhou, „že si, Amro, budeš muset sehnat nového člena posádky.“

„Na to nejsem zvyklý a zvykat si na to nebudu,“ zařval Conan a tasil šavli.

To byl pokyn pro všechny zúčastněné, aby se pustili do rvačky. Zařinčela Cimmeřanova šavle, ozval první bolestný výkřik. Rudovous, krytý za Conanovými širokými zády, hodil první dvě dýky. Obě zasáhly a tři muži ze sedmi byli vyřazeni z boje ještě dřív, než pořádně začal.

Conanův řev dolétl i na nedalekého Bílého tygra, Cimmeřanovu loď. Během pár okamžiků z ní vyběhlo pět ozbrojených mužů v čele s černochem, který si co velikosti a síly příliš nezadal se samotným Conanem.

„To je dost, že jdeš, Valu,“ křikl Cimmeřan. „Už jsem si myslel, že to celé prochrápeš.“

„Chtěli jsme tě už jít hledat, kapitáne,“ zachechtal se Valu a bílé zuby mu zářily z černé tváře.

Jeho šavle zavířila vzduchem a zbytek Berdorisova komanda začal ustupovat. Zraněné táhli s sebou, dva mrtvé nechali na místě.

„Tohle ti neprojde, Amro!“ zahrozil jim Parnist, když už mizeli za rohem. „Kapitán Berdoris si nenechá líbit krádež od nějakého cimmerského bastarda! Tvoje loď je od této chvíle prokletá! Potopíme ji jako zingarské kocábky i s tebou samotným!“ Parnist byl rudý vzteky a vykřikoval nadávky ještě ve chvíli, kdy mizel za rohem.

Conan se bouřlivě rozesmál a jeho muži se k němu přidali. Jen Rudovous se nesmál.

„On si to opravdu nemůže nechat líbit. Ale jak se mohl dozvědět, že jsem mu tu mapu šlohnul právě já?“ Zamyšleně kroutil hlavou.

„To bys to nesměl včera v noci vyřvávat na celou hospodu,“ pokrčil rameny Conan.

Vyšli na molo a Cimmeřan otočil hlavu k Valuovi:

„Doufám, že je celá posádka na palubě.“

„Kromě tebe, kapitáne, a nás, ano. Předpokládám, že vyplouváme.“

„Okamžitě!“

2.

„Tak povídej, Rudovousi,“ pokynul rukou Conan.

V kapitánské kajutě sedělo kolem stolu velení lodě - Conan, Valu a s nimi i Rudovous.

„Jmenuji se Manies,“ vypnul se mužík, který však stejně ve společnosti obrů Conana a Valua působil jako desetileté dítě, „A jsem jeden z nejlepších zlodějů, kteří žili v Messantii.“

„Tak to tedy tahle společnost není nic moc,“ poznamenal klidně Conan a upil z hliněného poháru pivo.

„Jak to myslíš?“ načepýřil se mužík a přejel si v rozpacích všech pět dlouhých rudých chlupů na bradě. „Tys něco slyšel?“

„Ne,“ odtušil Conan, „ale nechal sis sebrat tu ukradenou mapu, aniž by sis toho všiml,“ sáhl na lavici vedle sebe a vytáhl z koženého vaku, který tam ležel, stočený papyrus.

„Kdes k tomu přišel?“ vytřeštil Rudovous oči, „já... já ... vždyť jsem ji měl...“

„Měl jsi ji v pouzdře na zádech, ale já jsem ti ji vzal, když jsme se kočkovali s Parnistem. Jen tak pro jistotu, aby se náhodou neztratila,“ suše odtušil Conan a dělal, že si nevšiml širokého Valuova úsměvu.

Manies měl ve tváři značně zakyslý výraz.

„Buď v klidu a pohodě,“ zasmál se Valu, „náš kapitán prošel školou Tauruse z Nemedie.“

Manies se zmohl jen na vykviknutí. Otevřená ústa prozrazovala jeho překvapení.

„O Conanovi se vykládají všemožné historky, ale že by se učil u samotného... O tom jsem tedy neslyšel,“ zmohl se po chvíli na souvislejší větu.

Conan rozbalil svitek a zatížil ho v rozích několika zlatými mincemi. Před nimi se objevila podrobná, ručně kreslená mapa mořského pobřeží, na níž byl zvýrazněný jeden ostrov.

„Začalo to tím, že jsem byl jednoho večera v hospodě U Oběšeného prasete. Vydělal jsem si ten den nějaké ty peníze a chtěl jsem to oslavit,“ svá slova doprovodil gestem, které znali všichni zloději.

„Koho jsi obral?“

„Do města přijeli nějací obchodníci, prý až z Turanu. Ale byli asi tak obezřetní jako prasečkář po porážce. Jeden z míšků se nějakým záhadným způsobem přesunul ke mně. To ale není podstatné.“

„Máš pravdu,“ kývl Conan a upřel na Rudovouse chladné modré oči. „Máme sice hromadu času, ale přece jen by bylo lepší, kdyby ses věnoval podstatnějším věcem.“

„Ano, samozřejmě,“ sklonil mužík hlavu. „Vedle u stolu slavil Zabiják Berdoris. Už byl hodně opilý a vykřikoval, že ty shemitské chcíplotiny, které se odvažují na moře, by měli podporovat všichni. Prý se dají lehce přepadat a nejsou schopni se ani trochu bránit...“

„Tím si nejsem až tak jistý,“ zavrtěl hlavou Valu.

„Ona to taky úplně pravda nebyla, Berdoris na té výpravě ztratil polovinu posádky, ale tím se nechlubil. Nicméně ji doplnil velmi rychle, když rozhlásil, že se tentokrát vypraví až někam ke Kushi.“

„Snad ses taky nepřihlásil?“ rozesmál se Valu.

„To teda ne,“ prudce zavrtěl hlavou Manies. „K tomu darebákovi bych nešel, ani kdyby mě nutili. Přesvědčoval tam Dariama, místního kupce, aby se podílel na té jeho výpravě, tedy samozřejmě penězi... Ale tomu se do toho nějak nechtělo.“

„Myslíš Aquiloňana Dariama?“ Conan upřel na Rudovouse chladný pohled. „Ty ho znáš?“

„Párkrát jsem ho viděl, ale kdyby ho Berdoris neoslovil jménem, tak bych ho nepoznal, protože byl přestrojený za obyčejného trhovce.“

„Tak by mohlo být, Dariam tohle občas dělá,“ řekl zamyšleně Valu.

„No, a pak Berdoris řekl tomu kupci, ať s ním jde nahoru do jeho pokoje, že mu tam něco ukáže, co ho přesvědčí. Když odešli, vytratil jsem se ven, vylezl na střechu a spustil se k Berdorisovu oknu. Prohlíželi si tam tuhletu mapu,“ poklepal prstem na roh papyru.

„Neříkej mi, že Berdoris nechal jen tak tam tuhle mapu volně se povalovat,“ zavrtěl Valu nevěřícně hlavou.

„Nenechal,“ bránil se Manies a vítězoslavně se zašklebil. „Měl ji hlídat samotný Pernist, jeho pravá ruka. Jenže přišla na něj těžkost a sedl si na nočník zády k otevřenému oknu. A já mám ruce dlouhé, když je to potřeba,“ usmál se Rudovous. „Než si ulevil, byl jsem pryč. Jenže někdo z hospody si zřejmě všiml, že jsem zmizel a Berdorisovi mě práskl.“

„Tos měl kliku, že jsi narazil na mě,“ řekl klidně Conan. „Jinak bys už asi čuchal kytky odspodu. Ale podstatné je to, že tahle mapa je sice zajímavá, ale dokud nebudeme vědět přesně, kterou část pobřeží znázorňuje, tak nám zase až tam moc nepomůže. Navíc jsi...“

„Já jsem to ještě nedopověděl,“ přerušil ho Manies a bouchl pěstičkou do stolu. „Nenechals mě domluvit!“

Conan trochu sklonil hlavu a v té chvíli vypadal jako býk těsně před tím, než zaútočí. I rudá barva v obličeji naznačovala, že Rudovous to poněkud přehnal. Valu však položil ruku Conanovi na rameno a řekl:

„Je ještě malej a nemá vychování. Budeme se o to muset postarat.“

Conan se na okamžik zarazil a pak se bouřlivě rozchechtal. Narovnal se a popadl hliněný pohár. Zhluboka se napil a Rudovous si viditelně oddychl, protože si až teprve teď uvědomil, jak blízko byl k úrazu.

„Když Berdoris přesvědčoval Dariama, mluvil o pokladu královny Yukotl a tvrdil, že má být na ostrůvku nedaleko ústí řeky Zargheby...“

„To by mohlo být,“ vskočil mu do řeči vzrušeně Valu. „Znám to tam a myslím, že bych...“

„Hm,“ Conan se zamyšleně díval na mapu, „mohl bys mít pravdu, mrňousi. A o tom pokladu jsem něco slyšel, ale teď si nemůžu vzpomenout, co to bylo. Nebo o té královně,“ zamyšleně si mnul bradu.

Loď se pohupovala na vlnách, zvenku bylo slyšet skřípání ráhnoví a hukot větru. Sem tam výkřik některého z námořníků a nadávání kormidelníka.

„Já jsem kdysi slyšel pověst o strašné čarodějce Yukotl,“ řekl Valu a natáhl ruku po poháru. „A nebylo to nijak veselé vyprávění. Moje matka byla čtvrtá otcova manželka. Jako náčelník kmene si mohl dovolit šest žen a také je měl. Tak ta jejím jménem vždycky strašila mrňata, když nechtěla večer jít spát.

Yukotl byla krásná královna a vládla malému království rozkládajícímu se na řece Zarghebě. Vzhledem k tomu, že úrodná půda vynášela, mohla si dovolit skoro všechno. Jediné, z čeho měla strach, bylo stárnutí. Proto, když do Juby přišel vyšňořený kněz, kterého předcházela pověst kouzelníka a léčitele, dala si ho předvolat. Sama ovládala nejedno kouzlo, ale s vráskami si poradit neuměla. Sircha, tak se jmenoval ten kněz, patřil bohovi, jehož jméno nikdy nevyslovil, ale byl to bůh nesmírně krutý, vyžadující od svých lidí krvavé oběti. Zato jim dával věčné mládí a vlastně i nesmrtelnost. Netrvalo dlouho a Yukotl byla ještě krásnější a vypadala čím dál tím mladší. V jejím království se však ztrácely děti a za nocí, kdy obloha byla zatažená a měsíc na obloze nestál, byl často slyšet pláč a kvílení mrtvých dětí, které mizely, bozi vědí kde. Uplynulo několik let a chrám boha velekněze Sirchy rostl do krásy, ale do strašlivé krásy. Byl rudý, postavený z kamene, který přiváželi zdaleka, vyzdobený děsivými výjevy...“

„Dobrá báchorka pro děti před spaním,“ ušklíbl se Conan a nalil si další dávku piva. „Takových jsem slyšel už hodně. Kromě toho podívej se kdekoli ve světě na Sethův chrám a nemusíš popisovat strašné věci, které se v tom starodávném chrámu odehrávaly. Už jsem jich pár vykradl a v mnoha z nich se děly věci, nad nimiž je lepší nepřemýšlet.“

„Počkej, kapitáne,“ mávl rukou Valu, „už to nebude dlouhé. Po několika letech si přece jen několik chytřejších, nebo možná takových, jejichž ženy víc navštěvovaly Sirchův chrám, uvědomilo, o co jde, a svrhlo nejen Yukotl, ale i vypálilo chrám velekněze Sirchy. O tomhle se už dětem nevypráví. Povraždili všechny přisluhovače hmyzího boha...“

„Jakého?“ vykulil oči Rudovous.

„No, říká se, že v chrámu se našla obrovská socha podivného boha s hmyzím tělem. I tu rozbili, ale pak většina těch, co se zúčastnila útoku na chrám, zemřela na nemoc, co se vyznačovala rudými skvrnami na těle, které vypadaly jako obří štípance od komárů...,“ pokrčil Valu rameny. „Yukotl přibili na vrata poničeného chrámu a nechali ji na pospas mravencům, kterých tam bylo nepočítaně, ale Sirchu nenašli. A nejen jeho, ale i poklad, který měla Yukotl ukrývat v jeho chrámu. A mrtvola Yukotl třetí noci z vrat chrámu zmizela a už nikdy ji nikdo neobjevil. Lidi dlouho pátrali po královnině pokladu, nejen kvůli zlatu a drahému kamení, ale hlavně kvůli Srdci Pteionu.“

„A to je zase co?“ nakrčil Conan čelo.

„To měl být kouzelný artefakt, kterým se dají oživit lidé. Proto se také tvrdí, že Yukotl je stále na živu, protože ji Sircha pomocí Srdce oživil, a ona mu nyní musí sloužit.“

„To se s tím opravdu dají oživovat lidi?“ vyvalil oči Manies a mlsně se olízl. „To by byla nádhera, kdybych něco takového měl.“

„A k čemu by ti to bylo?“ zavrčel Conan, který kouzla, bohy a kouzelné artefakty neměl příliš v lásce.

Jemu vyhovoval Crom, bůh, který se postaral o to, aby se Cimmeřani narodili s bojovností v srdci a byl by nesmírně naštvaný, kdyby ho dál obtěžovali.

„Nó,“ zavrněl Rudovous se slastně přivřenýma očima, „to bych si připadal skoro jako bůh. A hlavně, nemusel bych mít strach, že mě někdy chytnou a popraví. Vždycky bych se nechal oživit...“

„No, mě na tom zajímá daleko víc ta hromada zlata a drahého kamení,“ uzavřel debatu Conan a poklepal prstem na mapu rozloženou na stole. „Myslím, že ten ostrov dokážeme najít, protože jeho tvar je zvláštní a tyhle hory, které jsou tu vyznačené, nám poradí. Spíš jsem zvědavý, co tvoje krádež udělala s Berdorisem. Ten musí vypadat jako puntská sopka.“

„Já jsem ti řekl, co jsem kdysi jako kluk slyšel od kojné mého mladšího bratra,“ řekl Valu. „Netvrdím, že to není nic jiného než pověst. Mohlo to být úplně...“

„Už jsem se vydal po stopách pokladu s daleko menší nadějí na jeho získání,“ zašklebil se Conan.

„Počítej s tím, kapitáne, že tohle ti jen tak neprojde,“ podíval se Valu vážně na Conana.

„A co myslíš, proč sedí od rána Ralt nahoře na stěžni?“ ušklíbl se Conan. „Než Zabiják sehnal posádku dohromady, tak jsme získali půl dne náskok. Nepochybuji, že měl ještě kopii mapy, nebo si ji mohl nakreslit zpaměti. Není to žádný blbec... Určitě se za námi vypraví, a pak... A pak si to s ním vyřídíme. Ale nesmím zapomenout ani na Dariama. Nic mi o té nabídce neřekl...“

„Je to kupec. Jeho zajímá výdělek a ne...,“ Valu nedopověděl.

„Právě proto. Dobře ví, že ho Zabiják podrazí při nejbližší možné příležitosti. Nebo ještě dřív. A stejně s ním chce kšeftovat...“

„Myslel jsem si, že je to chytrý chlap,“ mávl Valu rukou a málem srazil svůj pohár. „Ale teď mě to přesvědčení přechází.“

Podíval se na Conana, který se nepřítomně díval kulatým okénkem na zvlněnou mořskou pláň a evidentně ho nevnímal.

„Belit,“ blesklo Valuovi hlavou. „Tygřice Belit mu schází. Třeba bychom ji mohli vrátit ze světa stínů...,“ Valu přimhouřil oči.

Otevřel ústa, aby se o tom zmínil, ale pak je zase rychle zavřel. Nebyl si jistý, jak by Conan reagoval na takový návrh. Chvíli pozoroval svého kapitána s drobným úsměvem na silných rtech.

„Bude na to dost času, až budeme mít Srdce v rukách. Pak se uvidí,“ pomyslel si Valu.

3.

„Támhle je dobrá pitná voda,“ ukázal Ralt prstem na jeden ze tří ostrůvků, které se před chvílí vynořily zpoza obzoru. „Kdysi jsem tu byl s...,“ na okamžik se zadrhl a pak mávl rukou. „To není podstatné. Brali jsme tu vodu a ta nám pak vydržela až do Asgalunu. Pokud vím, tak tohle místo je známé široko daleko.“

Conan zbystřil pozornost. Pozorně si prohlížel tři nevelké ostrůvky, k nimž se Bílý tygr blížil. Byly porostlé vysokými stromy a hustými houštinami a na tom, kde měla být dobrá voda, se tyčil nevysoký, holý kopec. Mezi ostrůvky trčely z vodní hladiny holé skály s kolmými stěnami, které se vypínaly do výše dobrých tři sta stop. Na jejich holých vršcích sídlili ptáci. Po objevení lodě se zvedli ze svých míst a poletovali kolem Bílého tygra s ohlušujícím křikem.

Conan zvrátil hlavu a podíval se do ráhnoví. Skoro nahoře, na malém sedátku, trůnil Korzen, další z námořníků, který měl výborný zrak. Když si všiml, že se na něj Conan dívá, zamával rukou, že je kolem pusto a prázdno.

Skasané plachty poháněly Bílého tygra jen velmi pomalu směrem k ostrovu. Conan se opřel rukama o dřevěné vyřezávané zábradlí a přimhouřenýma očima si prohlížel blížící se ostrov.

„Obeplujeme to celé,“ křikl na kormidelníka.

Námořník u kormidla zamířil nos Bílého tygra poněkud stranou, dál od ostrova, k němuž původně mířil. Několik námořníků postávajících na palubě začalo brblat, ale po jednom jediném chladném Conanově pohledu okamžitě zmlkli a poslušně se vydali do lanoví upravit plachty.

Cimmeřan se otočil a zamířil ke své kajutě. Za pár okamžiků se z ní vynořil a u pasu se mu pohupovala velká, mírně prohnutá šavle. Na sobě měl bílou košili, hnědé kalhoty končící pod koleny a polovysoké kožené boty.

Mezi posádkou to zašumělo.

Cimmeřan se opřel zády o vyřezávané zábradlí své lodě a přejel námořníky pohledem, který oceňoval každého z nich. Většina se s ním už plavila delší dobu, takže věděli, co mohou od slavného Amry čekat.

„Náš cíl se blíží, a tak je dobré, abyste se o něm něco dozvěděli i vy. Jde o velký poklad, k němuž máme mapu. Takže naše plavba není jen obvyklé vyhledávání kořisti, která se nám nachomýtne do cesty. Pravda je taková, že onu mapu postrádá kapitán Berdoris, a je tudíž pravděpodobné, že se mu to příliš nelíbí.“

Námořníci, kteří napjatě poslouchali proslov svého kapitána, vybuchli v bujarý chechot. Každý z nich si dokázal představit brunátnou tvář známého vzteklouna Berdorise a někteří z nich se i otřásli, protože se s ním plavili a dobře věděli, jak to nyní na jeho lodi musí vypadat. Důtky tam mají určitě hody.

„Takže předpokládám, že se plaví v našich stopách, a jsem přesvědčený, že se s ním setkáme.“

Nový výbuch smíchu přerušil kapitánovu řeč.

„Rádi ho uvidíme a zeptáme se ho, jestli náhodou něco neztratil,“ vykřikl jeden z námořníků.

Většina se rozchechtala ještě víc.

„To je tak všechno, co jsem vám chtěl říct.“

„Kapitáne,“ ozval se výkřik z davu, „o jaký poklad jde?“

„Dozvíš se to včas,“ zašklebil se Conan.

4.

Bílý tygr zakotvil na jednom ze dvou míst, které k tomu u ostrova byly vhodné. Bylo časné odpoledne a na nebi se proháněly jednotlivé bílé načechrané mraky, které honil čerstvý vítr. Mořskou hladinu čeřil do nízkých, dlouhých vln. Dva čluny převezly na břeh bečky a námořníci je dokouleli až k potoku, který vytékal z pralesa na písčitou pláž. Valu je nenechal naplnit hned na pláži a hnal námořníky skoro až ke stromům, které oddělovaly pláž od pralesa.

Conan, s dvěma lučištníky, vešel do pralesa, aby se pokusili ulovit nějakou čerstvou zvěřinu. Delší dobu nenarazili na nic vhodného a poletující různobarevní papoušci nebyli dostatečným zdrojem masa, který by stačil pro celou posádku.

Kličkovali pralesem, ale nevzdalovali se příliš od kraje. Po necelé hodině narazili na potok stékající z hory a vydali se proti jeho proudu. Možná to byl ten u něhož plnili soudky jejich přátelé. Netrvalo dlouho a před nimi se rozevřela velká mýtina. Zřejmě vznikla díky požáru, který způsobil nějaký blesk. Byla zarostlá vysokou travou, která v odpoledním slunci pronikavě voněla. Vítr jim vál do tváře, tudíž je desetičlenné stádečko koz, které se páslo na protější straně, nemohlo ucítit. Conan vytáhl z toulce na zádech dlouhý lovecký šíp, jehož hrot byl skoro čtyři palce dlouhý a přesahoval délku tuleje. Měl diamantový tvar s dlouhou řeznou hranou. Takové šípy bez obtíží dokázaly proklát koně skrz naskrz. Jeho společníci měli šípy podobné, jen jejich luky byly jiné. Měli bojové dlouhé luky vyřezané z jednoho kusu dřeva, jednou prohnuté. Conan měl lehčí kothský luk, dvakrát prohnutý, sestavený ze dřeva a rohovinových špiček. Používal se nejčastěji ke střelbě z koní a byl méně přesný, ale daleko rychlejší než luky jeho společníků.

„Ty si vezmi levou krajní, ty pravou krajní a já na to půjdu odprostředka,“ šeptl tiše Cimmeřan k námořníkům.

Nechtěl vyplašit zvířata dřív, než to bylo nutné.

Napjali luky, a na tichý povel - Teď, vylétly tři šípy a všechny našly svůj cíl. Conan stačil vystřelit ještě jednou, než zbylé kozy s vystrašeným mečením zmizely v keřích na druhé straně palouku. tyři zvířata však zůstala ležet v trávě.

Netrvalo dlouho a vyvrhnutý, očištěný úlovek si muži hodili na ramena a vydali se zpátky na břeh, kde námořníci už končili s nakládáním soudků s pitnou vodou. Lovce přivítali nadšeným jásotem, protože čerstvé maso bylo vždycky vítaným zpestřením jednotvárné stravy na lodi.

Ralt, střídající pozici kuchaře a pozorovatele už dělal mužům chutě líčením, jak kozí maso upraví, takže rychlost přepravy na Bílého tygra se znatelně zvýšila.

Ralt odjel na loď hned s první várkou, aby mohl co nejdřív začít s přípravou jídla.

Conan řídil přepravu a mrazení v zádech, které ho pronásledovalo už od rána, nepolevovalo. Popoháněl muže a stále sledoval okolní moře. Oddychl si, až když byl zpátky na lodi a nechal vytáhnout kotvu. Na tázavě povytáhnuté obočí Valua jen lakonicky poznamenal:

„Kdyby se tady objevil Zabiják, kde bude hledat nejdřív? Samozřejmě na kotvištích,“ ušklíbl se, „takže my zakotvíme v závětří támhleté skály. Když stáhneme plachty, tak na tmavých skalách náš černý trup skoro zanikne. Nás neuvidí, ale my jeho ano.“

Valu rozvážně pokýval hlavou, podrbal se na nose a začal vydávat rozkazy. Muži vylétli po žebřících nahoru a za chvíli už rozvinuté plachty hnaly Bílého tygra žádaným směrem. Ujeli půl míle, když příznivý vítr ustal. Conan nechal svinout plachty a poslal deset mužů do člunu. Bukanýři zabírali dlouhými vesly a Bílý tygr se pomalu sunul po klidné hladině k místu, které Cimmeřan vybral.

Už se začínalo pomalu stmívat, když nechal spustit kotvu. V té chvíli vyšel Ralt z kuchyně a vykřikl:

„Večeře je hotová!“

Na tácu nesl dva talíře s kouřícím masem a několika chlebovými plackami. Mířil do kapitánovy kajuty. Ostatní námořníci se řadili u kuchyně, protože věděli, že za chvíli dojde i na ně.

Conan si právě ukrojil hodný kus vařeného kozího masa a zakousl se do něj, když do kajuty vrazil Korzen.

„Kapitáne u ostrůvku se objevila loď. Je už skoro tma, ale jsem si takřka jistý, že je to Zabiják.“

Cimmeřan rozvážně dokousal maso, spolkl ho a napil se piva z hliněného poháru.

„Kdo ji viděl?“

„Já,“ námořník hrdě vypnul hrudní koš a bouchl se do něj.

„A nikdo jiný?“ Valu se na námořníka zadíval nažloutlýma očima a nebyl v nich žádný smích.

Černoch vyskočil od stolu a zamířil ven. Otevřenými dveřmi bylo slyšet, jak tichým hlasem vydává rozkazy. Když se po chvíli vrátil, řekl:

„Všechno je zařízené. Muži budou zticha, přece jen se nad hladinou hlas nese daleko, a i když příboj dělá dost velký hluk, mohli by nás Zabijákovi muži zaslechnout.“

„Správně,“ kývl Conan a utřel si ze rtů mastnotu hřbetem ruky. „Napadneme je nad ránem, kdy budou unavení. Nepředpokládám, že bychom je úplně překvapili, ale stejně výhoda bude na naší straně. Navíc se zvedne vítr, takže se k nim dostaneme pod plachtami.“

„Přesně to jsem předpokládal,“ usmál se Valu.

5.

Byla vlahá noc, vhodná k odpočinku. Na východě se už objevovaly první náznaky červánků a kapičky rosy padaly na palubu z lanoví. Měsíc před chvílí vylezl zpoza mraků a nasvítil Bílého tygra, který se pod plachtami blížil k lodi Zabijáka Berdorise. Na Černém panteru vypukl poplach. Strážní nespali, ale Conanova loď se blížila velmi rychle hnaná čerstvým větrem, který se zvedl před necelou půlhodinou. V lanoví Bílého tygra stáli lučištníci připravení vyslat své šípy na palubu nepřátelské lodě, u bortu muži s háky v rukách netrpělivě vyčkávali, až se jejich loď dostane do statečně blízko, aby ji mohli zahákovat.

Na Černém panterovi vylézali první lukostřelci do lanoví s luky přehozenými přes záda a velkými toulci plnými válečných šípů. To už ale byl Bílý tygr na dostřel a jeho lučištníci vystřelili první pozdravy nepřátelům. Několik šípů našlo cíl a čtyři Berdorisovi muži, šplhající nahoru po lanových žebřících, s výkřiky letělo dolů. Tři dopadli s ošklivým zaduněním na palubu a rázem se změnili v hromádky polámaných kostí. tvrtý palubu minul a dopadl do vody. Na pár okamžiků se vynořil nad hladinu, ale pak zalknutý vlastní krví, navždy pod ní zmizel.

Z kajuty se vyřítil Zabiják Berdoris a řevem popoháněl své muže, aby byli připraveni na abordáž. Ještě dvakrát se vznesly šípy nad vodní hladinu a na obou lodích byli první zranění, první mrtví. Conan stál u bortu lodě a sledoval, jak se k sobě přibližují. Jakmile se Bílý tygr ocitl dostatečně blízko, zařval jako raněný lev a muži bleskově spustili plachty. Loď se setrvačností přiblížila k nepřátelské a v té chvíli vylétly první kotvice, které napevno spojily obě lodě. Bílý tygr narazil do Berdorisova Pantera a ozvalo se zapraskání, jak dřevo nevydrželo náraz. V té chvíli se už přelila vlna útočníků na palubu nepřátelské lodě a začal boj muže proti muži. Conan s nepříčetným řevem postupoval vpřed jako klín. Nepřátelé mu dokázali odolávat vždy jen malou chvíli.

Lučištníci seskákali dolů na palubu a přidali se k bojujícím. Nyní už nemohli střílet, protože paluba Černého pantera byla zbrocena krví a tudíž kluzká a zmítal se po ní řvoucí dav bojujících. Řinčely meče, krátké píky a šavle, ozývaly se bolestné i vítězné výkřiky, někdy se ty vítězné velmi rychle měnily v bolestné, když si vítěz nedal na okamžik pozor.

Conan se probíjel k Berdorisovi, který se držel v pozadí a příliš do boje nezasahoval. Chtěl si to se svým rivalem vyřídit jednou pro vždy a sám. Narazil však na mohutného Pernista, který ho na nějakou chvíli zaměstnal, a nebyl sám. Conan se dostal dost daleko před své muže a najednou měl kolem sebe tři nepřátele, kteří na něj zle dotírali. Cimmeřan se bleskurychle rozhlédl a s úšklebkem uskočil stranou. Dostal se tak k hlavnímu stěžni Černého pantera. Opřel se o něj zády a nyní se už klidně věnoval boji, když je měl krytá. Ani tři muži v čele s Pernistem neměli příliš velkou převahu nad bránícím se Conanem. Cimmeřan odrazil úder zleva a bodl pravého chlapíka, evidentně pocházejícího z Brythunie, pod pravou klíční kost. Prudce vytrhl šavli z rány a kopnutím poslal těžce zraněného nepřítele skoro až k bortu, kde se chlap zřítil na palubu a už se ani nepohnul.

V okamžiku, kdy odrážel útok Pernista, zahlédl jak muž vlevo, který chtěl této jeho zaneprázdněnosti využít, pustil meč a oběma rukama chytil dýku, která mu najednou trčela z hrudníku.

„Rudovous se činí,“ ušklíbl se v duchu Conan a divoce se vrhl na Pernista.

Berdorisův kat byl nejen skoro stejně velký jako Conan, ale ani silou si s ním příliš nezadal. Ta mu v životě prozatím stačila. S technikou to však bylo horší. Netrvalo dlouho a obrovitý snědý Zingařan naletěl na naznačený útok zleva, který Cimmeřan změnil v bodnutí. Pernist se podíval Conanovi zblízka do očí a chtěl něco říct. Místo slov se mu však u úst vyřinula krev. Conan ho levičkou odstrčil. Osvobodil tak svou zbraň a rozhlédl se po Berdorisovi.

Paluba se plnila mrtvými a zraněnými; těch, co patřili do Berdorisovy posádky, bylo daleko víc. Bylo jasné, že se boj chýlí ke konci.

Conan se proplétal mezi bojujícími, tu a tam rozdal nějakou ránu, ale jeho cílem byl kapitán Berdoris. Ten však nenápadně ustupoval. Bojovat se mu nechtělo.

„Stůj, ty sketo,“ zařval Conan, když Berdoris opět couvl o několik kroků za své muže, kteří se odhodlaně pustili do boje se zuřícím Cimmeřanem.

Bledý kapitán Černého pantera se rozhlédl kolem sebe a bylo mu jasné, že je na pokraji porážky. Otočil se a seběhl dolů po schůdcích do podpalubí lodě.

Ještě jednou se rozhlédl kolem sebe a pohled mu padl na dva sudy s olejem, které kterýsi z námořníků pečlivě připoutal ke stěžni, aby se ani při nejhorší bouři nemohly poškodit. Prudkými údery rukojetí meče Berdoris vyrazil víka u obou sudů, dýkou přetnul lana a kopnutím soudky zvrhl. Olej se roztékal po podlaze pomalou mastnou vlnou. Zabiják Berdoris odložil meč a dýku na sud se soleným masem a vytáhl z míšku u pasu ocílku a křesadlo. Sklonil se nad chuchvalcem ucpávky, která se tu povalovala. Křísnul o sebe ocílkou a křesadlem a v okamžiku, kdy ucpávka vzplála, popadl meč, nabodl ji na něj a hodil co nejdál od sebe do roztékajícího se oleje. Oheň vybuchl a okamžitě se začal šířit podpalubím. Berdoris se ušklíbl a zahučel si pod nos:

„Nedostaneš nic, ty pse!“

Začal ustupovat směrem k přídi. Jeho ústup se změnil v běh o život, protože oheň se šířil velmi rychle. Jeho hukot přehlušil i řev bojujících mužů.

„Hoří! Loď hoří,“ ozval se zoufalý výkřik odkudsi z paluby.

„Zpátky! Všichni zpátky! Přeseknout poutací lana!“ přehlušil zmatený hluk Conanův hlas.

Muži přestali bojovat a bleskově se vraceli na Bílého tygra, s nimi tam přeskakovali i někteří muži Zabijáka Berdorise a vzdávali se. Jiní raději skočili do vody a plavali k ostrůvku, kde doufali v záchranu. Conan, společně s námořníky, odstrkoval dlouhými bidly od své lodi hořícího Černého pantera.

Napnutá přední plachta nabrala vítr a díky ní se Bílý tygr pomalu vzdaloval a nechával za sebou nešťastnou loď.

Valu, stojící u kormidla, směřoval loď na širé moře. Někteří námořníci už byli připravení s plátěnými vědry plnými mořské vody, aby mohli hasit oheň, kdyby přece jen přeskočil na jejich loď.

Brzy se museli zapojit do práce, protože prudký závan větru utrhl kus hořícího lanoví z Pantera a mrštil jím o vzdalující se záď Bílého tygra. Hořící lana se chopila odplouvající lodě jako chobotnice, zapálila část lanoví a zadní nástavbu, na níž se nacházelo kormidelní kolo.

„Hasit!“ ječel Valu jako siréna a muži ho okamžitě poslechli.

Vědra vody chlístala nejen na hořící palubu, ale i na lanoví. Někteří muži dokonce vylezli po žebřících výš, aby odtud mohli lépe hasit požár. Námořníci jim podávali plátěná vědra a pomalu nad ohněm vítězili. Muži s vědry běhali jako šílení, Conana nevyjímaje. V té chvíli nikdo nerozlišoval, jestli je z Cimmeřanovy posádky, nebo z lodi Zabijáka Berdorise. Byl to boj na život a na smrt. Trvalo dobrou půlhodinu, než bylo všechno uhašeno.

Conan, celý černý od sazí, pro jistotu zkontroloval i podpalubí, jestli sem náhodou nevlétl nějaký hořící úlomek a nedoutná tu, aby časem vzplál a odsoudil tak loď ke zkáze. Dvě taková místa našel a spolu s dalšími námořníky je pečlivě uhasil.

Nikdo si nevšiml, jak se z podpalubí na přídi Černého pantera vynořila postava, skočila do vody a plavala k ostrůvku.

Za pár minut vylezl Berdoris na pláž ostrova. Otočil se k moři a se skřípěním zubů pozoroval, jak jeho loď zachvacují stále vyšší a vyšší plameny, až hoří jako obrovský vích. S uspokojením sledoval boj mužů s ohněm na palubě Bílého tygra.

„Doufám, že shoříš v plamenech, ty cimmerský pse!“ křikl do hukotu požáru své vlastní lodi.

Nikdo ho však neslyšel. Zabiják sáhl k pasu a zkontroloval, jestli tam má těžký váleček se zlatými kothskými mincemi a také dlouhou dýku. Obojí bylo na svém místě. Pomalu ustoupil až na hranici pralesa a pozoroval, jak Bílý tygr pomalu mizí jižním směrem. Za čtvrt hodiny, kdy cimmeřanova loď odplula necelou míli, začalo slunce vycházet nad obzor. Černý panter se s hrozivým praskotem rozlomil na dva kusy a ty pomalu klesly do mořských hlubin. Moře syčelo, jak voda bojovala se svým odvěkým rivalem, ohněm. Nakonec zmizely i vrcholky stěžňů a okolí ostrova se znovu ujal vlády vítr hučící v korunách stromů a šum příbojových vln.

Berdoris chvíli stál se skloněnou hlavou, ale pak se vydal vpravo po pláži. Věděl o jeskyni, v níž se skrýval malý člun s plachtou. A také nějaké potraviny a soudek na vodu. Takové skrýše měl na několika místech, nepřišel o loď poprvé v životě.

„Ještě se uvidíme, ty cimmerský zmetku!“ odplivl si krvavou slinu.

To bylo jeho jediné zranění, které v boji utržil. Prokousl si ret vzteky nad zkázou své milované lodě.

2. kapitola
Asgalun

1.

„Jak ještě dlouho bude trvat oprava? Už tu stojíme čtvrtý den,“ Conan přelétl pohledem Asgalunský přístav, kde kotvila dobrá dvacítka lodí. „Bílý tygr je známý po celém pobřeží, a i když v Asgalunu proti nám nic nemají, byl bych raději, kdybychom mohli odtud kdykoli vypadnout.“

„Dnes večer bude všechno hotové,“ ujišťoval ho Valu, který kráčel Conanovi po boku.

Mířili nahoru do města. Valu měl dohlédnout na dopravu soleného masa, které Conan ráno objednal, aby doplnil zásoby. Na tržišti se rozdělili. Conan zamířil k hospodě U Khorajského opičáka. Tam měl schůzku s obchodníkem, který měl zájem odkoupit nějaké látky, uloupené z přepadené lodi asi před měsícem kdesi u zingarského pobřeží. Spěchal, protože v té hospodě měli vynikající pečené maso, a ještě lepší corinthijské červené víno.

Conan se proplétal mezi stánky, které lemovaly širokou hlavní třídu, a jako obvykle sledoval okolí. Proto také neměl problém se zlodějíčkem, který měl zálusk na jeho měšec. Chytil nenechavou ruku, která mu šátrala v jeho nebezpečné blízkosti, a škubnutím zvedl skřítkovitého, vyhublého mužíka do vzduchu. Zlodějíček sebou zmítal, ale velmi rychle se zklidnil, když ucítil hrot dýky přiložený k hrudníku.

„To se dělá?! Krást za bílého dne?!“ zaburácel Conan. „Zvlášť když to neumíš?“ dodal tišeji. „Měl bych tě předat strážným, ale kdo by se s tebou zdržoval,“ odhodil ho od sebe s pohrdavým gestem.

Mužík se na něj nenávistně podíval, ale neodvážil se nic říct a bleskově zmizel v davu, který se okamžitě začal srocovat v místě, kde se něco dálo. Conan pokračoval v cestě a lidé se před ním rozestupovali. Už svou vysokou a svalnatou postavou vzbuzoval respekt. A šavle, zavěšená na boku, velmi jasně naznačovala, že je potřeba se mu vyhýbat. Nemluvě o dýce, kterou použil před malou chvílí.

Conan vyšel z ulice na velké náměstí, kde byly ohrady na otroky. Cimmeřan nakrčil nevolí nos. Sám se nikdy takového obchodu neúčastnil, protože považoval všechny lidi za svobodné, i když podle své válečnické filozofie byl přesvědčený, že člověk by si měl svoji svobodu uhájit. Sám se několikrát dostal do zajetí a strávil nějakou dobu v pozici otroka, ale to nikdy netrvalo dlouho a vždycky ten, kdo ho do takové situace dostal, toho trpce litoval.

Před ním se objevil dav, který čemusi se zájmem přihlížel. Conan ani nemusel rozrážet lidi, ze své výšky dobře viděl, co se děje.

Shemitský otrokář se chystal zbičovat černou otrokyni. Muž měl střední postavu, ostře řezané rysy jeho obličeje vypovídaly o krutosti, modročerné dlouhé vlasy měl volně rozpuštěné. Oblečený byl do bílé galábije, která nejlépe chránila před vedrem, které tu panovalo. Černoška byla krásná a dost vysoká, otrokáře převyšovala minimálně o hlavu. V obličeji se, kdyby nebylo barvy, podobala spíš aquilonským šlechtičnám, těm, které se pyšnily čistou krví. Měla smyslné rty, ale nebyly to obvyklé tlusté černošské rty. Její rysy odpovídaly daleko spíš ideálu krásy v Ophiru.

Zmítala se tak zuřivě, že dva muži, kteří ji drželi, měli co dělat, aby nahé černé tělo nepustili. Dlouhýma nohama kopala kolem sebe, ale zasažené muže to příliš nebolelo, protože nohy měla malé a jemné. Bylo jasně vidět, že jsou zvyklé na zdobné, dobře vypracované sandálky, nejlépe zdobené barevnými drahokamy. Zelené oči metaly blesky, ale to bylo asi tak všechno, na co se zmohla, kromě vzteklého vřískotu.

Otrokář byl rozzuřený a důtky, které svíral v pravičce, sebou neklidně mrskaly na zemi v prachu.

„Já ti dám, napadnout svého právoplatného majitele!“ ječel otrokář. „Co si o sobě myslíš? Že seš princezna nebo co? Myslíš si, že tě budu prodávat každý den znovu, nebo co? A tratit za tebe svoje vlastní peníze!?“

Rozmáchl se, ale důtky nedopadly na zmítající se tělo.

V té chvíli už měla dívka v očích nejen vzdor, vztek a zuřivost, ale také strach. Bála se bolesti, ale to neznamenalo, že by se vzdala. Ruka, která zastavila otrokáře, patřila Conanovi. Prosmýkl se davem jako had a otrokářova tvář se zkřivila bolestí. Podíval se na podivného modrookého barbara, který mu pomalu lámal ruku a vymáčkl ze sebe:

„Co je ti do toho, jak trestám svoje zboží.“

„Zboží se netrestá,“ zasyčel Conan, „a ženy se nebijí!“

„Ta čubka málem zabila...“

„To mě nezajímá,“ řekl s úsměvem Conan a pustil otrokářovu ruku.

„Ale mě jo!“ zařval rozzuřený otrokář, „A žádný barbarský pes mi nebude...,“ rozmáchl se důtkami na Conana.

V tváři měl nepříčetný výraz, který mu tam zůstal ještě chvíli poté, co ho rána pěstí zvedla ze země a poslala vzduchem dobrých dvacet stop až na stěnu plátěného stanu, kterou prolétl tak snadno, že to vypadalo, že tam žádná stěna není. To už měl ve tváři výraz, v němž se mísilo překvapení a bolest. V tom okamžiku pustili oba otrokářovi poskoci černošku a zaútočili na Conana. Cimmeřan se hlasitě rozesmál, čímž je na okamžik zastavil. Ale jen na okamžik. S napřaženými pěstmi se na něj vrhli, ale vzápětí následovali svého pána. Levý dostal ránu pravičkou, takže odlétl ještě o kousek dál, než otrokář a zmizel v oblaku prachu, který se zvedl po jeho dopadu na vyprahlou zem. Pravý schytal ránu levičkou jen o okamžik později a prolétl dírou ve stanové stěně, kde srazil svého pána, který se právě pracně zvedal ze země. Podle nepřítomného pohledu si otrokář nebyl příliš vědomý toho, kde je a proč tam je. Klubko dvou těl se převalilo a ze stanu se rozléhaly hrubé nadávky otrokáře, který byl přece jen více při vědomí.

Dav kolem se rozptýlil jako mávnutím kouzelným proutkem. Zevlouni pochopili, že tady hrozí nebezpečí, a tak zmizeli jako pára nad hrncem. Černoška stála před stanem s otevřenými ústy, v nichž se blýskaly zářivě bílé zuby. Přešla ke Conanovi a položila mu ruku na rameno.

„Tos neměl bojovníku,“ řekla tiše. „Cimorcher je tu vážený obchodník, platí všem úředníkům.“

„No a?“ ušklíbl se Conan a dobře mířeným kopem poslal na zemi válející se důtky napříč celou ulicí. „Už potřeboval napravit hlavu,“ pokrčil rameny.

Otrokář se vynořil ze stanu a levé oko mu zdobila skvostná modřina. Šel nahrbeně, viditelně mu po ráně, kterou dostal od Conana, nebylo dvakrát do zpěvu. Nenávistně se díval na Cimmeřana, ale ovládl se, když se rozhlédl kolem a uviděl, že je tu s obrovitým bojovníkem sám.

Conan k němu přistoupil a Cimorcher o dva kroky couvl. Na očích mu bylo vidět, že se bojí další rány.

„Kolik za ni chceš?“ zeptal se Conan klidně, jako kdyby se před chvílí nic nedělo.

Cimorcher si dal před obličej ruce a čekal další úder. Ten nepřišel. Po chvíli ticha se podíval mezi roztaženými prsty na klidně stojícího Cimmeřana a zašeptal:

„Kolik dáš?“

„Za moc nestojí, když je taková vzpurná,“ uchechtl se Conan.

Sáhl do váčku u pasu a hodil otrokářovi zlatou minci.

„No, počkej,“ vyhrkl Cimorcher, ale minci obratně chytil. „Tahle děvka stojí dvacetkrát víc!“

„Víc ti za ni nedám,“ houkl Conan a chladně se podíval na zmateného otrokáře.

Popadl černošku za ruku a táhl ji za sebou.

„To nejde,“ vyhrkla a škubla sebou. „Cimorcher...“

Bylo jí to platné asi stejně, jako kdyby byla připoutaná ke skále. Poslušně cupitala za rychle kráčejícím Conanem.

„Co se mnou chceš udělat?“ vyjekla, když se blížili k hospodě.

Conan se zastavil u stánku, kde vybral jednu galábiji, zaplatil za ni malým stříbrným penízkem a hodil ji dívce.

„Obleč si to, nemusíš tu pobíhat nahá.“

Zastavila se a s otevřenými ústy zírala na bílého obra. Snad poprvé v životě nevěděla, co má říct, nebo udělat.

„Až se oblečeš, půjdeme se najíst. A pak se domluvíme, co s tebou udělám dál.“

Conan se na ni usmál, líbila se mu, ale nikdy si od žen nebral nic násilím a to mínil dodržet i v tomto případě.

Přetáhla si burnus přes hlavu a rozběhla se za Conanem.

„Co jsi zač?“ vydechla udýchaně.

„Jsem kapitán lodě, která kotví v přístavu a zítra nebo pozítří odtud odpluje. Jmenuje se Bílý tygr a mně říkají Conan.“

„Já se jmenuju Yumana a jsem...“

„Nech to zatím být,“ přerušil ji Conan. „Teď máme před sebou oběd,“ zahnul do otevřených dveří vyhlášené hospody.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Conan - Srdce Pteionu.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.