Pohádek už bylo
napsáno tolik,
že snad ani není
možné, aby jeden
autor od druhého
neopisoval

(Alois Bumbálek)

© Ivan Svoboda
© Ilustrations Ivan Svoboda
© Nakladatelství Petrklíč
ISBN (tištěné) 978-80-7229-205-9
ISBN (epub) 978-80-7229-411-4
ISBN (mobi) 978-80-7229-412-1

ZAČALO TO VE STŘEDU...

TAK!

Pan Alois Bumbálek (48 let, výška 172 cm, hmotnost 98 kg) pracoval jako vodohospodář a bezpečnostní technik v pražském mlékárenském komplexu NEOLAKTA, národní podnik, kde se vyráběly všelijaké tvarohové krémy, sladké polevy, pudinky, jogurty a taky kefír, a pokaždé, vraceje se po směně domů, měl na jazyku a na patře takový nepříjemný sladce lepkavý povlak, že to bylo kolikrát až k nevydržení.

A jakmile jej tahle cukrkandlová slabost přepadla, a to jej postihlo nejméně dvakrát do týdne, vystoupil z autobusu číslo 114 o stanici dříve, už v Kunraticích na náměstí, a zamířil do hostince "U Zavadilů", aby tam všechny ty pachutě a pavůně spláchl a zajedl něčím, co má šmak a říz.

V onom zlomovém čase, kdy se všechny ty neuvěřitelné události začaly zprvu zvolna a pak stále rychleji a dramatičtěji odvíjet, čepoval ve výše uvedeném restauračním zařízení výbornou bránickou desítku pan Bernard zvaný Kocanda a jídlo měla na starosti jeho choť, čilá a stále se usmívající paní Zdenička, kuchařka s mezinárodní praxí v Salzburku a lázních Bad Ischlu. Tuto skromnou ženu nikterak neponižovalo vědomí, že končí svoji velkolepou kariéru na předměstí metropole - Wiener schnitzel nebo vepřová se šesti - hlavně když hostům chutná.

A tak byl, k naprosté spokojenosti místních obyvatel i Pražanů na výletě, denně velký výběr jídel teplé kuchyně, jakož i proležené mlíčí a matjesy v oleji a někdy také jaternice a jelita a prejt a vuřty s cibulí.

A právě ty vuřty s cibulí zvané UTOPENCI, byly všelékem na sladká trápení našeho hrdiny. No tak hrdiny!?... Zkrátka všelékem na nejedno trápení těla i duše pana Aloise Bumbálka.

- Kocando, kamaráde, přihraj mi sem jedno pivo a dva utopence, - zahlaholil jaře příchozí, sotva dosedl na své oblíbené místo u stolu pro dva na konci místnosti v rohu, hned vedle kamen.

- Už se to nese, Lojzíčku, a nechej si chutnat, - usmíval se hostinský na starého známého, stavě před něj džbánek a objednanou krmi. A tak pan B. s ohromnou chutí pojedl, vypil jedno pivo, potom si objednal druhé a kávu, kouřil a cosi tajeného a před cizími zraky dlaní ukrývaného zapisoval do malého školního notesu. Na závěr hodování si nechal půllitr naplnit do třetice a: - Kocando, platím, a nechej to na třicet! -, a pak se vydal pěšky k rybníku Šeberák, od jehož hráze to měl jen pár kroků ke svému úhlednému domečku s malou zahrádkou a holubníkem, kde žil v poklidu a prostotě se svojí ženou Emilií, dcerkou Lídou, psem Maxem a kočkou Marií Elizabeth. A nebýt občasných rozmíšek se sousedkou Annou Ďoubalíkovou, připadal by si málem jako v Českém ráji.

To bylo ve čtvrtek, druhý týden květnový, roku tísícího devítistého devětaosmdesátého, v půl šesté večír.

A teď už, prosím, dávejte opravdu dobrý pozor, protože pokud se do této chvíle nic moc nedělo, odteďka se začne dít!!!

NĚKDO SE ASI TOPÍ

Když pan Bumbálek pomalou chůzí dospěl až na rybniční hráz, opřel se o zábradlí nad betonovým korytem přepadu a pozoroval labutě, kachny a věčně se potápějící lysky, těšil se z podivuhodných tvarů a barev kupovité oblačnosti, co chvíli vytáhl z kapsy svůj malý školní notýsek, cosi veledůležitého do něj zaznamenal a potom, přemítaje o věcech privátních i věcech obecných, pro tu pěknou chvíli usmířený s celým světem, jenom splýval s časem.

J E N Ž E !!!

Už v příštím okamžiku měla být tahle narůžovělá pohoda zpřetrhána znepokojivými zvuky.

CO TO!? Co to bylo?...

Pan Bumbálek se napřímil, rozhlédl se kolem dokola, ale NIKDE NIC, TICHO!

A pak najednou: - PO..MÓÓ..C!

- Jeminkote!?

Až muže na hrázi zabolelo v krajině srdeční a žaludek se stáhl.

- PO..MÓÓ..C!

Cikáro mu vypadlo z úst. Teď už jistotně věděl, že se nejedná o žádné mámení smyslů, nýbrž o lidsky procítěné a velmi naléhavé volání. Přicházelo odkudsi z velké dálky a bylo tenké a chatrné.

- PO..MÓÓ..C!

Pan Bumbálek špicoval uši, ostřil zrak. Aha, tamhle to asi bude! Snad nějaké čtyři metry od příkrého kamenitého břehu naproti plovárně se cosi plácalo ve vodě, potápělo a zas vynořovalo, aby vzápětí opět mizelo pod hladinou.

- Panenkomarjá, tam se někdo topí! - zaúpěl rozčilený muž a dal se do klusu. Hned byl udýchaný a zpocený, jak sunul své metrákové tělo do kopečka, potom kousek rovinou kolem zahrádkářských chatek a zas dolů po stráni až na břeh.

Tam mu bylo dáno spatřit všechno pěkně zblízka. To, co z hráze vypadalo jako zvláštní druh vodních řas, byly dlouhé bílé vlasy a ještě delší vous jakéhosi vetchého staříčka, který se z posledních sil držel nad hladinou.

- Po..móc, - zaklokotalo nešťastníkovi v hrdle a nanovo se potopil, chvilinku ticho, žádný pohyb, jen mladé kachničky bez účasti štěbetaly v rákosí, pak opětné vynoření, při kterém stařeček prskal vodu, dělaje glo, glo, glo, gloria.

- Haló, pane, vydržte, hned jsem u vás!

Pan Bumbálek už neváhal ani jedinou sekundu, v běhu vyzul botky, sako odhodil stranou a vrhl se do mokrého a setsakramentsky studeného živlu. Několika mocnými tempy dokrauloval k nešťastníkovi, přitáhl jej na mělčinu, vynesl na břeh a hned začal s oživováním.

Dědoušek měl zavřené oči a sotva dýchal.

- Haló, pane, no ták, proberou se! Už je zase všechno v pořádku.

Pan Bumbálek sice tvrdil, že je všechno v pořádku, ale tak docela pravdu neměl. Kde se vzali tu se vzali, zblízka i zdaleka se začali sbíhat zvědavci, vynořovali se zpoza keřů, klusali od hráze a bylo jich každým okamžikem víc a víc. Tuhle show si nesmíme nechat ujít!

Parta mladíků s kytarou a bendžem, dvě studentky, skripta pod paží, pak jakýsi divný manželský pár s psíkem, který na mokrého záchranáře začal ihned zuřivě štěkat, přes ploty civěli chataři, dáma v květovaných šatech přibíhající po kamenné stezce, už zdaleka bouřila, jaká je to prý neúcta ke staršímu spoluobčanovi, tak nešetrně jej tahat za zbytek vlasového porostu a že to tak nenechá a nahlásí na příslušných místech. Jakýsi olysalý mužík, který se představil celým jménem včetně tituláže - ing. Josef Zacházka, kandidát věd - se zlobným důrazem upozorňoval na nevhodnou metodu oživování, jakož i nepřiměřenost celé záchranářské akce. Prý seděl s odborným časopisem kousek odtud, hned za tím šípkovým keřem, a vše tedy mohl sledovat a vyhodnocovat z bezprostřední blízkosti, takže je lehce pobouřen a silně znechucen.

Těch dobře míněných rad, moudrých rad a upozornění, temně formulovaných výhrůžek a zlehčujících poznámek se snášela na hlavu mokrého záchranáře celá řada. Však to známe, jak to v Čechách chodí - za šlechetné činy se platí vším možným, jenom ne poctami a uznáním. Ale to se stává jenom v Čechách!... Kdyby se někdo náhodou topil pod Doverskými útesy, určitě by se našla řada chladnokrevných gentlemanů, kteří by se vrhli do ledových vod kanálu prostřednictvím svého sluhy Georga!

- A to jej necháte ležet hlavou dolů s kopce? Vždyť se odkrví!

Panu Bumbálkovi se při poslední větě zatmělo před očima. Už, už chtěl kritika usadit několika ostrými slovy, ale najednou, jako když mávne kouzelným proutkem, všechna hořkost nad lidskou malostí a neomaleností se proměnila v cosi velkolepého, slavnostního, co pana Bumbálka vyneslo málem až k nebesům.

Dědoušek otevřel oči, chvíli nechápavě bloudil po lidech kolem, aby nakonec spočinul na svém zachránci. A jeho oči byly laskavé, plné pomněnek a jako by děkovaly a říkaly: "Pane Bumbálku, nic nedejte na lidské řeči, lidi budou vždycky všechno vidět po svém a žádná síla to nedokáže změnit".

- Dědečku?...

Podrážděné hlasy bodrých Pražanů slábly a vytrácely se, až byly tenké jako šum a klokotání v betonovém přepadu. A do velebného ticha najednou zazněla hudba varhan a z kůru se ozvaly chvějivé dětské hlásky pějící ódu na mimořádnou občanskou statečnost.

A tak bylo panu Bumbálkovi dáno, aby konečně pochopil, že to čtvrteční velmi pozdní odpoledne se nakonec docela vydařilo.

Vtom se nepříjemným vřeštěním ozvala houkačka vozidla Veřejné bezpečnosti: HUÍÍÍÍÍ! To nějaký snaživý občan oznámil na tísňové lince, že se v Kunraticích v rybníku Šeberáku utopila větší skupina lidí.

HÚÚÚÚ!, přidala se v nepěkné kakofonii siréna zdravotnických záchranářů, které pro změnu přivolali sami policisté.

HUÍÍÍ, HÚÚÚ!!!

Pan Bumbálek už na nic nečekal. V nestřežené chvilce, kdy se pozornost všech soustředila na přijíždějící vozidla, popadl aktovku a sako, a tak jak byl, mokrý a bez bot, neboť ty mu byly mezi tím kýmsi zcizeny, se ve vší tichosti vytratil z místa činu.

TYPICKÁ ČESKÁ DOMÁCNOST

Sotva pan Bumbálek otevřel zahradní branku, aby tiše a nenápadně proklouzl do stavení, kde se vzala, tu se za plotem objevila sousedka Ďoubalíková (71 let) a už to začalo:

- A copak, sousede? Ňákej navlhlej po ránu (bylo devatenáct hodin dvacet jedna minuta - pozn. aut.), ani jsem si nevšimla, že by sprchlo!

Pan Bumbálek ustrnul v nákroku. Pokud šlo o jedovatosti, dokázala být zvědavá žena ze sousedství pravý mistr sžíravé ironie.

- To vás teda musel někdo polít, ne? Polil vás někdo!? A čím vás polil, vodou nebo něčím horším? V případě, že vás nikdo nepolil, musel jste někam spadnout. Spadl jste někam? (Vylučovací metoda největší drbny v Kunraticích měla svoji logiku, řád a také velmi dobré výsledky - pozn. aut.) Do rybníka jste spadnul nebo někam jinam? -

PRÁSK! Trefa do černého! Rybník!

- Paní Ďoubalíková, vy máte opravdu velmi bujnou fantazii. Vy určitě moc čtete! - poznamenal pan B. a dokončil krok. Žena za plotem jej odbyla: - Ano, hodně čtu, četba povznáší mysl. Taky byste to měl někdy zkusit.

Pan Bumbálek neměl sebemenší chuť cokoli vysvětlovat, obhajovat, uvádět na pravou míru. Třásl se chladem a navíc jej začalo škrábat v krku. Nevěděl proč, ale byl najednou rozmrzelý a nespokojený sám se sebou.

Srdcervoucí zaúpění: - PANENKO NA NEBESÍCH!

Na zápraží se objevila choť pana Bumbálka, paní Emilie Bumbálková, rozená Emilia Ralliová (39 let), poněkud zakulacená, ale dobře rostlá a na svůj věk stále velmi atraktivní žena.

- To se mi snad jenom zdá! Vždyť on je celej mokrej! No cos to kde zase vyváděl?! - vzkřikla hospodyně velice silným hlasem, sepjala ruce, pohlédla k nebi. - Panenko Maria!

Vdova Ďoubalíková se zatetelila nevýslovným blahem. Tyhle vypjaté scény v sousedství nade vše milovala. Hned bylo o čem vykládat ženským při čekání na košíček v samoobsluze, na náměstí před cukrárnou nebo tamtéž, ale uvnitř u stolu a se zákusky. Hned bylo co rozebírat, vyhodnocovat a nad čím se pohoršovat. A že se podobných kraválů odehrálo v rodině Bumbálkově nejmíň tucet za kvartál, o tom netřeba pochybovat.

Hospodyně: - To zas bude po vsi řečí. Mlíkař Bumbálek v opilosti spadl do rybníka. Alois, řeknu ti jedno, tohle není jenom tvoje ostuda, to padá na celou rodinu, a jestli se budou holce děti posmívat, tak si mě nepřej! - křičela, zatínala ruce v pěst, zrudlá a flekatá z rozčilení.

Ona totiž paní Bumbálková byla tak přírodou uzpůsobená, že se nedokázala s nepříjemnými životními situacemi vyrovnávat jiným způsobem, než velkým křikem, rozmáchlými gesty divadelních heroin a jasným do daleka se rozléhajícím mezzosopránem. Když ji ovládal vztek, podobala se přetopenému kotli, z něhož všechna nadbytečná pára musela okamžitě ven, jinak by ji přetlak zadusil a srdce puklo. Ale stejně rychle, jak vzkypěla, dokázala se i uklidnit. Vykřičela se, vybouřila, vypustila přebytečnou páru a zas to byla žena k zulíbání - mírná, laskavá, samý úsměv a vlídné slovo a dobrých činů nepočítaně - pozorná manželka, starostlivá matka, vynikající kuchařka a šetrná hospodyně. Pokaždé se za svůj nezvladatelný italský temperament zděděný po prababičce Sophii Matanelli ze Sieny, provdané koncem minulého století do Čech za statkáře Adama Malíka do Horních Krb, velmi styděla. V Itálii jsou slzy, křik a nějaký ten silnější výraz docela běžným projevem vyšších emocí a nikdo se nad tím nepohoršuje, ale vysvětlujte tohle lidem z Kunratic.

- Jenom se na něj podívejte, paní Ďoubalíková. Viděl tohle svět?

- Ba, že neviděl, - horlivě přitakala vdova po důstojníkovi Československé lidové armády, také obraceje oči v sloup. Máte to svízelný život, chudinečko nebohá...

CHUDINEČKO NEBOHÁ! Tohle říci paní Bumbálkové z očí do očí bylo totéž jako dráždit lva v kleci nebo býka v aréně. Nejraději by po sousedce hodila hrnec nebo jí měchačkou praštila do palice, ale musela se přemoci.

- Ano jsem chudinečka nebohá! Řekla jste to moc dobře, skřípala paní B. svými hezkými pravidelnými zoubky. - A víte proč jsem chudinečka nebohá? Protože každá druhá by už od něj dávno utekla a zařídila se po svém. Vždyť to je jeden malér za druhým, ostuda na ostudu. Dneska je mokrej a co bude zítra? To přijde snad úplně nahej?!

A vdova Ďoubalíková si ještě s gustem přisadila: - Tedy, paninko, nechci vám do toho mluvit, je to čistě vaše privátní věc, ale já už zažila hodně, první světovou válku a taky tu druhou, únor v osmačtyřicátým, dvě měnové reformy, osmašedesátý rok a taky mockrát svého mužíčka, když přitáhnul z manévrů nacamranej jak zákon káže, ale vždycky, a to podtrhuji, jako důstojník Československý lidový armády po svých a ve vyleštěných holinkách.

- Co jste to řekla?

- Boty měl vždycky vyleštěný! BOTY, boty!... - navigovala Ďoubalíková.

Teprve po tomto nenápadném upozornění hospodyně sjela svého muže od hlavy až k ponožkám. - Von nemá boty! Porca mizeria, sacramento!

Pan Bumbálek stál nepohnutě na cestě mezi záhonky, kapala z něj voda, třásl se, ale nic nevysvětloval, nebránil se nespravedlivému nařčení, mlčel, trpělivě čekal, až se jarní bouřka přežene.

Přehnala se po několika minutách, ale ten večer měli u Bumbálků velmi tichou domácnost.

DĚDEČEK SE PŘEDSTAVUJE

Přešel týden, pak druhý a ještě jeden a v Kunraticích se pro spoustu jiných čerstvějších událostí na příhodu s topícím se dědečkem dočista zapomnělo. Konečně, zas tak velká senzace to nebyla. Nikdo neutonul a statečného zachránce se nepodařilo nalézt.

JENŽE!!

Jednou po práci seděl pan Bumbálek opět v hostinci "U Za

vadilů", pil pivo za pivem, kouřil laciné doutníky a cosi tajeného a veledůležitého vpisoval do malého školního notesu.

- Je tu prosím volno?

- Co?!...

- Jestli máte jednu židličku volnou?

- Ale jo, copak nevidíte? - zavrčel pan Bumbálek velmi nepřívětivě a zakryl dlaní notes. Jestli něco opravdu nesnášel, tedy situace, kdy k němu přisedne cizí osoba, přestože je všude kolem plno volných stolů, začne mu kradmo nahlížet do písemností, pokoušet se o navázání nezávazného hovoru a mlaskat při jídle. To už může jít domů pomáhat manželce s hospodářstvím. Radost z tvorby a prchavé okamžiky inspirace berou za své.

- Moc vám děkuji, pane Bumbálku.

CO!?... Pan Bumbálek se na nezvaného hosta ani nepodíval, jenom nakrabatil čelo a usilovně přemýšlel, proč je mu ten hlásek povědomý. Po..móó..c!

- Pro pána krále, dědečku! - zvolal pan Bumbálek radostně, mrštil propisovací tužkou o stůl a hned z něj byl docela jiný člověk. - Že vy jste ten, no tamten, - provedl pažemi pohyb jako, když se plavou prsa. - No ten ze Šeberáku?

- Tak, tak, - přitakal stařeček a probíral kostnatými prsty svůj dlouhý sněhobílý vous.

Pan Bumbálek: - Krucinál, to je ale náhodička! Vy si nedovedete představit, jakou já mám radost, že vás vidím živého a ve zdraví. Ale to se musí oslavit! Pane, jste mým hostem! Dáme si rum! Co rum, my si dáme koňaček, a ten nejlepší, co tady mají. Kocando, Kocando! Himllaudon, kde se ten chlap zase fláká?!

Dědeček se uvelebil na židli. - Pane Bumbálku, se mnou si nedělejte žádné výdaje. Mám dost naspěch a pak, alkohol nesmím kvůli játrům. Jedna minerálka mi bohatě postačí.

- Kocando, tu nejlepší minerálku jakou tu máš.

- Hnedky to bude, vašnostové.

Stařeček nejprve v krátkosti vylíčil svůj převoz do Thomayerovy nemocnice. Tam jej doprovázel onen agilní inženýr Zacházka, který už na hrázi všechno řídil a organizoval - lékaři z pohotovosti udílel odborné rady, velel policistům a pak v pavilonu AC 4B Interní kliniky každému na potkání vykládal, že není třeba mu děkovat, neboť povinností každého je zachraňovat topící se občany, přivádět je k životu a doprovázet k dalším zákrokům do Ústavu národního zdraví. Jinak se o něho "U Thomayerů" moc dobře starali, takže byl po dvou dnech propuštěn do domácího ošetření.

- A teď jsem tady, vážený a milý pane Bumbálku, abych vám poděkoval za záchranu života a za vaše příkladné činy se vám po zásluze odměnil.

Pan Bumbálek se krátce zasmál. - Ale jděte, o tom se vůbec nebudeme bavit! To by přece udělal každý.

- I neudělal.

- Tak každý druhý. No to bychom na tom byli v Čechách jó moc špatně, brát za to peníze.

Dědeček obrátil oči v sloup, neboť seznal, že s tímto mužem nebude snadné pořízení. - Pane Bumbálku, - pravil s naléhavým důrazem, - přejte si cokoliv a já vám to splním.

- S vaším důchodem? To povídejte někomu jinému.

- Kdo hned mluví o penězích? Prostě vyslovte přání a já vám ho obratem vyplním.

Šlechetnému zachránci se podobné řeči přestávaly zamlouvat. - Cokoliv říkáte? Třeba novou škodovku?

- Proč ne?

- A co takhle mercedes?

- Mercedes!

- Počkat, a létající koberec, to by taky šlo?

- Přejte si létající koberec a bude váš. Výborný přepravní prostředek a žádné problémy s parkováním, minimální údržba. Sednete na něj a za slabou hodinku jste v Persii, sbalíte jej do ruličky a jdete na hotel.

- Jo, takhle!?... - Pan Bumbálek se zachmuřil. - V Persii za slabou hodinku, v Radotíně během desíti minut. A kajutová plachetnice s kotvištěm na Slapském jezeře, ta by nebyla na skladu?

- Byla, celolaminátová! Obývací pokoj, toaleta, sprcha, dvě ložnice. Ale proč na Slapech, proč ne rovnou na Bahamách? Tam je lepší koupání, průzračná voda a skvělé větry na plachtění.

Pan Bumbálek se chmuřil víc a víc.

- Kotviště je možné zřídit třeba i ve starém přístavu v Saint Tropez, - přihazoval dědeček s nadějí, že se jeho společník chytne. - Tam má lodě spousta význačných umělců, s těmi byste si určitě rozuměl.

- Kdepak! Beru Bahamy!

Pan Bumbálek začínal mít té nepěkné komedie akorát tak dost. Jestli něco opravdu nesnášel, tedy škodolibé popichování a zákeřnou ironii. Že se dědek nestydí!

- A víte co, vážený pane, - vypálil velmi ostře. - Jestli mě chcete opravdu něčím odměnit, kupte mi doutník a jsme si kvit.

- Doutník? Ale jděte! - Dědeček si začínal dělat starosti.Pane Bumbálku, neurazil jsem vás nějak? Nezlobíte se na mě? To by mě moc mrzelo.

- Proč bych se měl zlobit, naopak, jachta mi udělá radost.

Chvilenku bylo ticho a poté pan B. znovu zaútočil: - PES!!

Dobrá, dědku mizerná, chceš-li si ze mne utahovat, já to dovedu taky!

Staříček ožil. - Vy byste chtěl psa? A jaká rasa by to, prosím, měla být? Knírač, jezevčík, berdnardýn, dobrman nebo něco neobvyklého. Harlekýnský pinč, Chi-hua-hua krátkosrstý či dlouhosrstý, Sealyham teriér nebo Soft Coated weaten teriér? Grifon brabantský, Kontinentální trpasličí španěl, Pumi, Mudi, Puli nebo divukrásný Mops, ten by byl také k mání?...

- STOP! - zarazil starce pan B. - Nechci psa, my už jednoho máme a tak mě napadlo, zdali byste nemohl zařídit, aby se Tlustý Max naučil létal?

- Tlustý Max?...

- My mu tak někdy říkáme, protože je opravdu hrozně tlustý a líný a neohrabaný. Manželka s dcerou jej ze samé lásky překrmují.

- Vy byste...chtěl, aby Max létal? To by vám udělalo radost? -

- Nesmírnou! Ale co mně, hlavně Maxovi, ten by se radostí doslova vznášel.

Bělovlasému starci se ve tváři usadila beznaděj, vzdychl:

- Dobrá. Ať tedy Max létá! A ještě nějaké přání?

- To je asi tak všechno. My se s Maxem o tu radost podělíme.

Dědeček vstal, narovnal rozbolavělá záda a chmurně oznámil: - Tak já už, pane Bumbálku, budu muset běžet. Ještě jednou moc a moc děkuji za záchranu života, a kdybyste přeci jenom měl nějaké další přání, a nemusí být jedno, třeba deset nebo dvacet, rád vám je všechna vyplním. Stačí, když se tady u vás na hrázi u rybníka třikrát zatočíte dokolečka, pak se podíváte do nebe, potom do země a zadupete...

LÉTAJÍCÍ PES

Cesta k domovu v rozmrzelé náladě. Doutník přestával chutnat, šmolková obloha zšedla, až byla nakonec téměř černá.

To se dědoušek vybarvil, jen co je pravda, pomyslel si pan Bumbálek, kterému starý pán dokonale pokazil všechnu radost ze setkání. Chcete létající koberec, máte ho mít, stačí, když se třikrát otočíte dokolečka, pak zadupejte jako králík a já jsem u vás coby dup s náručí plnou dárků. Ať jde do paďous, dědek jedna bláznivá!

- Maxi, Maxi, tak ty neumíš poslouchat!? Okamžitě dolů a k noze! Mám si tam pro tebe dojít!?

Panu Bumbálkovi bylo trochu divné, proč se jeho žena stojící uprostřed dvora dohaduje s Tlustým Maxem tímto způsobem, proč zaklání hlavu a kouká k nebesům. Podíval se stejný směrem a nestačil se divit.

Nějakých pět šest metrů nad hřebenem střechy, podobaje se pouťovému balonku, poletoval Tlustý Max, radostně poštěkával, hrabal prackami v povětří a kormidloval ocáskem. Považte! První zvíře za celou historii psího rodu, které umí létat!

- Řekla jsem k noze, Maxiku, nebo uvidíš! -

Kdepak k noze! Maxovo přistání na střeše mezi holuby bylo plavé a elegantní, div že nezačal také vrkat. Ale plazit se kolem hezkých nohou své paničky, ani nápad!

- Tady to vidíš, Alois! To je výsledek tvé nedůslednosti. Kolikrát já ti říkala, běž se psem na cvičák, ale kdepak! Teď si dělá absolutně co chce. - láteřila hospodyně, aniž by se vůbec obtěžovala zamyslet se nad nepochopitelným jevem psího létání.

- On lítá, Max nám doopravdy lítá!? Ježišmarjá! - zamumlal částečně ochrnutými mluvidly pan Bumbálek a v té chvíli mu došly veškeré fatální souvislosti.

Otočil se a pádil zpátky na hráz.

KOUZELNÝ DĚDEČEK

Místo děje: Praha 4 - Kunratice, hráz rybníka Šeberák. Podvečer, dvacet hodin padesát jedna minut.

Pan Bumbálek se nejprve rozhlédl na všechny strany, aby se ujistil, že jej nikdo známý nesleduje při tak pošetilých úkonech, jako je točení dokolečka a dupání na hrázi. Všude bylo ticho a čistý vzduch.

Pan Bumbálek se tedy nejprve jednou otočil dokolečka, pak podruhé, ale nechal toho, aby si ulevil neadresným klením. Krucinál, mám já tohle zapotřebí?!

Pak mu to nedalo a předepsanou sestavu dotáhl až do konce. Třikrát se otočil kolem své osy, pak pohlédl k nebesům, pak se podíval do země, zadupal...

A: KDE SE VZAL, TU SE VZAL, STÁL PŘED NÍM ZACHRÁNĚNÝ DĚDEČEK!

- Dědečku, jste to opravdu vy? - zajíkl se pan B. - Víte, já...tedy ne já, Max...

- Létá, že?

- Jo, opravdu lítá. Nechápu, jak jste tohle mohl dokázat?

- Inu dokázal. Bylo to snad vaše přání?

- Přání to bylo, ale to já jen tak plácnul, protože jsem myslel, že si ze mě ráčíte dělat legraci, - řekl pan Bumbálek jako na omluvu. - Nezlobte se, dědečku, že se ptám, ale co vy jste vůbec zač?

Bělovlasý muž si zajel prsty do vousů, příliš se mu nechtělo s pravdou ven.

- Jak bych vám to jenom?...Zkrátka, já jsem KOUZELNÝ DĚDEČEK.

- Kouzelný dědeček? Nepovídejte! Jo?...A odkudpak?

- Tak, z pohádky.

- Jo, z pohádky?! Už si zase děláte srandu?

- To bych si v žádném případě nedovolil. Jak bych vám to, saprlote, jenom mohl dokázat?

Stařeček vztáhl paže směrem nad rybník, cosi velmi tichým hlasem zamumlal a už začala hladina Šeberáku prudce klesat, bylo vidět první lesklé hřbety šupináčů plácajících se v nazelenalém bahně, rezatý nočník, dámské jízdní kolo bez sedla, dvě zánovní pneumatiky se sjetým vzorkem.

Správce plovárny pobíhal po pláži a lomil rukama nad vytrácející se živností.

- To je nadělení! V čem se budou lidi v létě koupat? - děsil se pan Bumbálek, ale to už se rybník opět začínal plnit na původní úroveň.

- Už mi věříte?

- Co mi zbývá, - pravil pochybovačný muž, pohlížeje na oblohu, kterou přetínal bílý pruh táhnoucí se za nadzvukovým letadlem.

Pan Bumbálek byl sice zviklán poletujícím psiskem, ale pochybnosti hlodaly i nadále. Copak je tohle možné koncem května roku 1989?!

Řekl: - Dovolte mi jednu všetečnou otázku, pokud je pravda všechno, co mi tu předvádíte, pak nechápu, proč jste nedokázal sám sebe nějakým čarováním zachránit? Chraň bůh, že bych vám snad nechtěl pomoci.

- V tom je právě potíž, - pousmál se trpce starý pán. - Ostatním lidem smím a musím pomáhat, ale sám sobě nikoliv. Je to taková pojistka, aby našinec nezpychl z neomezených možností, které jsou mu přisouzeny, aby zůstal pokorný a poctivý, aby na vlastní kůži denně zakoušel, jak vypadají těžkosti a strasti lidu obecného. Podle našich pohádkových pravidel by byl vlastní prospěch kvalifikován jako zneužití pravomoci úředního činitele. Tady na zemi se to odborně nazývá "střet zájmů". Vezměte si příklad z nedávné kulturní historie tady od vás. Za první republiky platila u mnoha nakladatelů nepsaná úmluva, že knižní redaktor, pokud byl současně spisovatel, nesměl vydávat svá díla v nakladatelství, kde byl zaměstnán, aby třeba ze žárlivosti, ze strachu před kvalitnější konkurencí neházel klacky pod nohy talentovaným. Bylo to moudré a praktické rozhodnutí. A teď, pane Bumbálku, už opravdu vážně! Jaké je vaše skutečné přání!

Statečný zachránce se ošíval. To dělal vždycky, když si měl o něco říct. Jemu nebylo zatěžko bez postranních úmyslů pomáhat druhým, obdarovávat je a radovat se z jejich radostí, ale myslet na protislužbu, to ani náhodou! Když ale jemu samotnému bylo pomoženo, nikdy neopomněl oplatit v míře navýšené.

- Přání? To máte těžký, vždyť já vlastně nic nepotřebuji. Propisovací tužku mám, poznámkový notes taky a když zbude nějaká ta koruna na pivo a jsme doma všichni veselí a zdrávi, cítím se bohatší než král.

Dědečkovi se řeč pana Bumbálka moc líbila. Chvíli mlčel, přemítal a pak se ťuknul do čela.

- Už to mám, už jsem na to kápnul! Vážený pane Bumbálku, přestaňme si hrát na schovávanou! Vy přeci píšete povídky, pohádky...!

- I tohle je vám o mně známo?

- Zlatej pane, já vím věcí, to byste se divil. A vím také, že jsou ty vaše příběhy docela pěkné, někdy sice, odpusťte mi ten výraz, neukázněné, přitažené za vlasy, takové bláznivé, potrhlé a odjinud a víc pro dospělé než pro předškolní dítka, ale vždycky jsou to práce poctivé a velmi lidské, které dovedou vzít za srdce. Věřil byste, že já u nich jednou dokonce plakal dojetím?

- ...kvůli pravopisným chybám?

- Tu a tam se nějaká ta chybička vloudila. Třeba v substantivum "KLEMPÍŘ" se píše měkké "i" a ne tvrdé!...

- Vážně??

- Ale to jsou všechno nepodstatné drobnosti, které každý pozorný lektor snadno opraví. A tak mě napadlo, pane Bumbálku, co kdybych vám umožnil exkurz do těch vašich pohádek?

- Exkurz? A to myslíte jak?

- Jednoduše. Vstoupíte do děje nějaké vaší pohádky a budete tam pobývat tak dlouho, jak se vám zlíbí. Alespoň si hned na místě můžete zkontrolovat, zdali bylo všechno sepsáno pravdivě, poctivě a v přirozených barvách a případně za čerstva provést různé úpravy a korektury. Princezně přebarvíte vlasy na blond a z hodné uděláte zlou, loupežníkům zdrsníte slovník, změníte závěr a tak dále...

Pan Bumbálek se zajíkl: - I tohle byste opravdu mohl zařídit?

Dědeček přikývl: - Když vsunete ukazovák své levé ruky mezi stránky vašeho poznámkového bloku a stisknete jej ze stran palcem a prostředníkem...

- ...a otočím se třikrát dokolečka!...

- To už nemusíte. Ukazovák, stisknout ze stran a už jste v té které vaší pohádce. Ale pozor, musíte pořád pevně držet, jinak jste hned zpátky v časech reálného socialismu, jak se u vás tato vývojová etapa odborně nazývá.

Teda, dědečku! Pan Bumbálek začínal tušit, že dnešním dnem nastává zásadní obrat v jeho dosavadním životě. - Já, já opravdu nevím, jak bych vám měl poděkovat?

- Za co byste děkoval? Já jsem dlužníkem! - řekl starý pán a dodal: - A ještě mne něco napadlo. Já vám teda do toho nechci mluvit, ale proč něco z té vaší tvorby nenabídnete ke zveřejnění novinám, nakladatelstvím nebo do televize nebo do Filmového studia Barrandov? Vždyť je to věčná škoda, aby takové pěkné věci zahálely zaprášené v šuplíku. Měly by sloužit lidem, nemyslíte?

- Vážený dědečku, nic ve zlém, ale vy asi netušíte, jak to v Čechách chodí. Do televize? Ani Shakespeare by vrcholek Kavčích hor nedokázal zdolat, protože tahle pevnost odolává všem dobyvatelům a je hájena velmi tvrdými a ke všemu odhodlanými bojovníky!

- Tak to se musí změnit!

Pan Bumbálek opět zapochyboval o dědečkových možnostech. - Já už prošoupal nejmíň deset párů bot, jak jsem celá léta běhal po redakcích, klepal na dveře dramaturgů, a kde nic tu NIC!! Mými humoreskami by mohli vytapetovat divadlo Komedie a ještě by dost zbylo pro ABC. Sotva pootevřu dveře, už na mne křičí: Děkujeme, nic nám ani neukazujte, máme svých autorů dost a dost. Ale nestěžuji si, takový je život. -

- Tak tohle se musí změnit, - opakoval Kouzelný dědeček. - Hned v pondělí zajdete někam do novin a budete koukat, jak se věci dají do pohybu.

- Nestojím o žádnou protekci.

- To nebude protekce. Já jenom zařídím, aby se na vaše práce začalo nahlížet bez přezírání a tvrdosti v srdci, aby je poctivě přečetli. - Dědeček se ohlédl k zastávce. - Podívejte, zrovna mi přijel autobus. Tak se, pane Bumbálku, mějte moc a moc hezky, a kdyby vás náhodou napadlo nějaké další pěkné přáníčko, dejte vědět.

Kouzelný dědeček nastoupil do autobusu číslo 114 a mával panu Bumbálkovi ze zadní plošiny, dokud vozidlo městské hromadné dopravy nezmizelo v zákrutě za místní sokolovnou.

DO POHÁDKY A ZAS RYCHLE ZPÁTKY

Pan Bumbálek se musel posadit do trávy a zhluboka dýchat, aby si utřídil myšlenky. Chtělo se mu věřit, ale nevěřil. Tlustý Max sice létá a dědečka lze kdykoli přivolat na hráz jediným zadupáním, ale co je to všechno platné, přenos buněčné hmoty časoprostorem je jen bláhová představa talentovaných autorů literatury science fiction.

- Emilka má pravdu, ze všeho toho sepisování začínám bláznit. S živými lidmi si pomalu nemám co říct, zato s vodníkem a jezinkama dokážu vést plodný dialog celé hodiny. Máte pravdu, paní Ďoubalíková, váš soused to nemá v hlavě v pořádku!

Snad jen proto, aby praktickým pokusem na sobě samém dokázal, že veškera dědečkova kouzla patří výhradně do říše pohádek a neslučují se s reáliemi současnosti, vytáhl svůj poznámkový notes, chvíli jej přehazoval v dlaních jako horký brambor a pak vsunul ukazovák mezi popsané stránky. Palcem a prostředníkem jej uzamkl a světe, div se! Kolem to zašumělo, pochybovačného muže se zmocnila závrať, žaludek se rozhoupal jako při jízdě na řetízkovém kolotoči, ale pak se náhle rozhostilo nádherné velebné ticho.

Najednou pan Bumbálek ucítil vůni sena a mateřídoušky a hřejivé sluneční paprsky, opírající se do jeho pobledlé tváře. Se zavřenýma očima naslouchal vzdálenému klinkání kostelního zvonce. Poledne! V povětří, kdesi vysoko nad ním trylkoval skřivan.

A najednou - kousek od něho drnčení a rachocení kompresoru! Konec idyly! Jsme opět v Kunraticích, poštovní směrovací číslo 148 00.

Pan Bumbálek otevřel oči a ustrnul!

VŠECHNO BYLO ÚPLNĚ JINAK!

Už neseděl na hrázi, nýbrž na pařezu uprostřed pěkné mýtiny a nějakých dvanáct metrů od něj spočívalo v trávě velké ucho, dole u lalůčku porostlé chloupky, tlustými jak vrbové proutí. K tomu uchu náležela obrovská hlava s červeným houbovitým nosem a strniskem na neholené bradě, k vidění byl rovněž obrovitý trup a nohy ve škorních a dvě chlupaté paže přiměřené velikosti. Drnčení a chrčení nezpůsoboval tedy žádný stavební stroj, nýbrž prachobyčejné chrápání velikého spáče.

- OBR MARCIÁŠEK! - vydechl ohromený cestovatel a byl strašně rád, že v cizí zemi spatřil důvěrně známou tvář.

- Ono to funguje, funguje to, tralalá! - Pan Bumbálek vyskočil z pařezu a začal poskakovat a tančit v borůvčí a jásal, ale svůj notes křečovitě tiskl k tělu.

- Teda, dědečku, tohle jsem opravdu nečekal! Díky, díky, díky! - volal do lesa a pak kamsi vzhůru, jako to před slabou půlhodinou činila jeho choť ve věci létajícího Maxe. - Nastokrát díky.

Pocity nepopsatelné. Hned začal přecházet mýtinou, ruce za zády jako nějaký šafář, majetnicky přeměřuje pole i luka a lesy a rybník s husami, počítal doškové střechy venkovských chalup a laskal pohledem zelenkavou bachuřinu kostelní věže. Pak vyšplhal na hruď spícího obra a pro dobrý výhled se uvelebil až na samém vršku kulatého břicha. A to břicho se rytmicky vzdouvalo a zase propadalo a zase vzdouvalo, až na poutníka z příjemného pohupování padla velká únava, víčka se začala klížit, hlava mu klimbala vpřed a vzad a v té nejposlednější chvilce vědomí se odkudsi zdaleka ozvalo hartusivé:

- Alois, ty mě už vážně neštvi! Já tě všude sháním a ty se klidně vyvaluješ na hrázi. Takovou havaj bych chtěla mít aspoň dva dny před důchodem.

- Co, cože?

Jak se pan Bumbálek probral a zprudka posadil, zatočila se mu hlava. - Co se stalo, Marciášku? -.

Pí Bumbálková hartusila: - Hele, neříkej mi Marciášku, buď tak laskav!

- Promiň, Emilko, byl jsem tak ponořen do sebe sama, že jsem si tě asi s někým spletl.

- S Marciáškem, jo?! Zas nějaká ta tvoje zpitvořená bytost z ještě zpitvořenější pohádky.

- Ano, něco na ten způsob. -

- Nástup na večeři!

- Už? A co máme?

- Rajskou.

- Cože? Už zase tu červenou žbrundu?

- Jo, už zase tu červenou žbrundu. Pokud se ti to nezdá, skoč si na Václavák k Šroubkům, dělají tam steak na pepřové omáčce, - řekla hospodyně a důstojně odkráčela k domovu.

Teď už pan Bumbálek opravdu nevěděl na čem je. V trávě vedle se povaloval jeho notes s pohádkou o dobrotivém obru Marciáškovi, panně Márince a zamilovaném lesním adjunktovi Ludánkovi Chudláském.

ZÁZRAK V REDAKCI

Pan Bumbálek zaklepal na dveře místnosti číslo 213, opatřené jmenovkou PhDr. Jiří Sršáň, vedoucí redaktor.

Někdo jiný, sebevědomější, plný šťáv a pozitivní energie by se širokým úsměvem vrazil do redakční kanceláře nebo v lepším případě k uměleckému řediteli nějakého kamenného divadla a: - Zdravím, pane šéf, tady se kouknou, sepsal jsem úžasnou komedii (jinde: povídku, román, novelu) a mohu vám zaručit, že se diváci budou smíchy válet mezi sedadly a kasa bude plná.

Prosím, tak nějak by měla vypadat kvalitní marketingová prezentace, zatím co prezentace v případě našeho hrdiny... Škoda hovořit!

Mnozí známí pana Bumbálka nikdy nedokázali pochopit proč, když už někdo jde nabízet své dílo, se alespoň neoholí a místo umolousaného sáčka a bot potřísněných od slepičinců (paní Emilie Bumbálková chovala výhradně české zlaté kropenky, leghornky a vlašky - pozn. aut.) se nenasouká do něčeho společensky přijatelnějšího? Navíc se snad každý ambiciózní autor snaží zaujmout kouzlem své osobnosti, útočí, přesvědčuje, vemlouvá se, zkrátka hraje velké teatrum a nezůstane skromně trčet u dveří, obličej jak před mučením a mlčky popotahuje nosem v bláhové víře, že kvalitní dílo má schopnost promlouvat samo za sebe a cestu ke čtenáři si vyšlape i bez protekce a falešných reklamních triků.

- V S T U P T E! - ozvalo se za dveřmi stroze a neosobně a pan B. vstoupil.

- Á, to jste vy, pane, pane?...

- Bumbálek prosím. -

- Jak, Bálek?...

- Bum!

- Bum? To je divné nemyslíte?

- Bumbálek. Alois Bumbálek.

- Už si vzpomínám. Humoriální žánr! Přijměte židličku. Tak copak pěkného jste nám přinesl tentokráte? Zase povídku, pěknou povídku, vtipnou povídku?

Pan Bumbálek se nepokojně ošíval. - Nevím, ale měla to být původně humoreska. -

- Dokonce humoreska! - spráskl natěšený redaktor ruce. Pane, vy si ani nedovedete představit, jak moc naši čtenáři touží po humoru, zvlášť v této vážné, přelomové době.

- Ano, - polkl pan B. naprázdno.

- Ale to se na to musím hned podívat.

- Hned teď?

- Jistě, vybyla mi zrovna volná chvíle, takže to sprovodíme rovnou ze světa. A pokud to bude opravdu excelentní záležitost, ještě dnes to půjde do sazárny. Moje slovo! - pravil hubený doktor filozofie od svého pracovního stolu zavaleného rukopisy, tiskovými náhledy, slovníky, poznámkovými bloky, sadami tužek a pastelek, vzorníky barev a stohem čtenářské korespondence, a jeho veskrze nepřístupná tvář s cvikrem usazeným až na samém konci supího nosu, se ani nepohnula. - Naše redakce už celá léta hledá talentované humoristy, leč marnost nad marnost. Ani v důmyslných Čechách se takto vybavených jedinců mnoho nerodí.

- To chápu. -

Dr. Sršáň pokračoval: - Hledáme, ale nenacházíme. A přitom smích, a v tomto punktu se dozajista shodneme, je očistná lázeň pro tělo i duši, nejúčinnější psychofarmakum každého inteligentního národa.

- Ano, jistě, ovšem.

Na tomto místě je třeba přerušit plynulý tok vyprávění poukazem na několik dosud nezveřejněných skutečností. Pan Bumbálek nepsal jenom pohádky a humoresky, ale také se pokoušel o románovou tvorbu, a jako by ani toho nebylo dost, psal i dramata a lehké konverzační komedie, pro hudební scény vytvořil dokonce lidovou hru se zpěvy a tanci, kdy zkomponoval i hudební složku celého díla. Texty včetně partitur mu byly obratem vráceny, jako nehratelné a nevyzpívatelné. Holt, takový už bývá úděl umělců. Neúspěch se střídá s ještě větším neúspěchem. Chce to ovšem stisknout čelisti a bez zbytečného nářku komponovat dál.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Někdo se asi topí.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.