© Pfanner I.

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 80-7229-208-0

ISBN (epub) 978-80-7229-405-3

ISBN (mobi) 978-80-7229-406-0

Pfanner I.

Loupež v p.
kruh kruhu

Na okně se potácely kapky a on se díval skrz auzlák hotel na náměstí, kde chodili lidi v pršipláštích, baretech, šusťáčcích, kožíšcích, bundách s šálama, některý i v košilích, jen tak nahoru po náměstí a stejnej počet přibližně dolů, aby byla rovnováha, asi.

Aby se náměstí nepřevážilo.

Koukal na sklo zevnitř hotelu a přemejšlel, jak je možný, že některý kapky vzlínaj nahoru a jiný stékaj. V autě, jo to by pochopil, na předním skle se můžou dít věci, ale na skle, takhle na kolmo? Natáčel hlavu do strany, sklápěl ji jak zavírací nůž a seděl přitom sám za stolem, v ruce sklenku, neměl by, ale jen tak usrkávat a zahřívat si motor, pomalu se dostávat do pohody, kdy se začne sám sobě smát na hajzlu do zrcadla a paní nálada vstane z hrobu.

Nedíval se na hodinky, jenom občas, a byl příjemně překvapenej, když dlouhá ručka poskočila o ždibec víc, než čekal. Kluci měli přijít tak za nějak dýl. Než asi dopije tu jednu. Tak si dá druhou, a než přijdou, sehraje si ten známej tyátr na hajzlíku a bude na sebe cenit zuby a bude dobrej, bude zase kurevsky dobrej.

Pingl přišel jako duch, od baru. Duch, kterej vycejtil, že plameny pod kotlem chtěj další palivo. Znal ho, znal tyhle typy, znali se oba, tak je to dobrý, to je ten přístav, kde se tě neptaj, kolik si dneska ulovil ryb, když jezdíš léta s prázdnou a sítě už ani nesmrdí od moře, protože je tam ani nesmáčíš, není důvod. Jasně, není třeba ani mluvit, postav sem další hnědou zrzku iris-h.

Lidi venku pořád chodili, veksláci prudili, kurvy se nabízely, feťákům nebylo dobře, bezdomovci se hrabali v odpadcích, ale normál, kterej si hrál na slušnost a spořádanost a dělal, že ví, proč a kam vlastně jde, převládal.

Hodinky, pěkný stroje, skoro za kilo, vždycky je tak trochu rád ukázal i kolem, ukazovaly půl šestý skoro, takže ještě hodinu a půl. Hodina a půl, tak cigaretu podpálit, pár vteřin ukrojíš a nandáš si ke rtům zrzku. Však ono to půjde, mohl se někde válet s ženskou, ale radši vyrazil dřív a radši ani nepřemejšlel proč. Zrzavá vodička a kamarádi. Jo, tak to by mohlo bejt dobrý, stejný jako vždycky nejspíš, ale proč nevěřit na zázrak a zrzka spolehlivě nakopává, posílá do ringu a pak hodí ručník, ale napřed pár kol s večerem protančit mezi provazy. Byl milionář – multi. A taky multi – sám.

Ale to sou svým způsobem všichni, co se zamyslí, ovšem a mimo soulož, ovšem. Mimo soulož na lásce nebo lásky na souloži. Podle pohlaví ten úhel pohledu bejvá stavěnej. A taky se můžeš dívat na svý děti a nebo do zrcadla. Jo, pak nejsi sám.

Vlastně ani nevěděl, jestli má ty kluky, co přijdou za ním ke stolu, rád. Vlastně šlo o to asi promejt si hlavu, vyráchat si mozkovej pomeranč. Něco by měli vymyslet, něco velkého nebo aspoň většího by měli provést, ne jako vždycky. Něco vymyslet. Jo, chutná dobře, opravdu dobře zahřejvá, vod pupku pěkně do hlavičky.

Měl je rád, ty, na který čekal? To těžko, spíš byl na ně zvyklej a stejně tak oni na něj. Je to o zvyku, ale na tom není nic zlýho, i zvyk může bejt přece dobrej, ale chtělo by to přece jen nějakej vodvaz. Trochu vybočit z těch kolejí, který už tak trochu rezaví, rezaví a pak zareznou i výhybky. Už nebudou funkční a pojede to celý do prdele. Nebo už taky jede.

Včera nebo předevčírem, jak se ty dny splítaj dohromady, ale to je jedno, ležel po ránu na svý drahý polohovatelný posteli, sám, vyhodil ji hned potom, pustil beatles a chtělo se mu z nich blejt, takovej až fyzicky nepříjemnej pocit, vždycky je žral, a najednou po třiceti letech byli tak stejný, tak stejný, tak předpovídatelný, až se toho zalek a vypnul. Chyba, asi v něm, kluci za to nemohli, možná odpoledne by byli lepší, ale bylo to, jak když někomu zasmrdí klín, podruhý se toho prostě už bojíš, to se pak může jeden mydlit jak bůh. Stejný, stejný, nějaká změna, kurva nějaká změna… Jo jednu sem ještě dej.

Highlights : pavel, P., p., vyznavač irský, rozhodně měl jich víc (opravdu dobrejch chvil), než na jeden průměrnej život, optikou zvenčí ovšem. Tolik, že je jeden a zvláště pak on speciálně, ani nedocení, že vlastně jsou. Že vlastně nějaký vůbec byly. Kromě toho, že přežil svoje hodně divný a divoký podnikání, dosáhl nakonec slušnýho zisku. Byl spolumajitelem rafinerie. Taky mu párkrát parťáci, který prostě nakonec musel převálcovat, a stejně při tom měl především a hlavně obrovskou kliku, drželi pistoli na temeni, což je highlight sám o sobě jak stehno, vystudoval. Byl teda graduovanej. Sice zcela určitě něco jiného, než asi chtěl. Vzal si pak někoho, koho měl docela rád, tenkrát, ženskou, ale ne zas až tak dost, aby to bylo na společnej život. Na společnej život na dýl. Tak na to teda rozhodně nebylo. Takže si vzal možná taky někoho jiného, než asi měl. Dost viděl, dost zažil, hodně snil. Jako mladej bejvával často i hodně a snadno zamilovanej, vlastně jednou velice silně a moc, že to prostě muselo tenkrát nedopadnout, protože by to nedopadlo stejně časem a nebo máslem na podlahu. Kdysi chtěl bejt umělec, kterým se nestal. ALE! Nestal v tomhle pojetí je značně relativní záležitostí. Jak se vlastně lidi stávaj umělcema? Že sdělujou okolí něco ze sebe? To bude rozhodně složitější. A TEDA ten highlight – jednou u san rema (San Rema?), se účastnil večírku, kdy se sklenicí v ruce (iris-h), na terase stál opřenej o zábradlí a koukal do moře. Vila byla postavená tak, že ve výhledu nic nebránilo a ty pinie tam prostě patřily, stejně jako klavír, kde někdo střihal pátou od B. a která mu (ta symfonie) přes hlavu přetejkala někam nad moře. Tak tam tenkrát stála na tý terase italka s vlasama na zadek, s tmavejma, ale s nažloutlejma plamenama v těch kroucenejch vlasech, sem tam. On italsky neuměl, ale to bejvá v těhle případech přece úplně jedno. Ta muzika, to moře, ta vůně, ta krásná ženská. Jo, v tomhle pořadí a pěkně dohromady, přesně tak a ne jinak. I s tím, že spolu potom propletli, propojili, a ne zase moc opilí, tak akorát, nohy, ruce, rty, prostě všechno. Přesně tak, že to bylo tak, jak si to člověk, a rozhodně on, asi představuje, že to ani nemůže bejt lepší, když jí koukal přitom zblízka do obličeje. Bylo to pár hodin bez budoucnosti, ale tehdy si sáhl na boží koule. Možná že by ho někdo čákoval na něco jinýho, ale takhle to skutečně bylo. Takhle to měl. Tohle bylo jeho skutečný nej. I když to zní skoro dost strašně vobyčejně. Vo tom jsou snad milióny knih a básní a podobnejch srágor, no měl to zkrátka přesně takhle a lhát se nemá. Při poměrně dlouhým životě je dobrý vědět, že to taky může bejt jen těch pár hodin a víc už se nikdy nepřiblížíš než na hóódně dlouhý doplivnutí. A můžeš plivat z velmi vysokýho komína, třeba i toho rafinerskýho, kterej mu skoropatřil úplně.

Je to málo, je to moc? Jo a jednou, a to mu fotbal nikdy moc nešel (bylo mu 10 let), dal góla, když jich bylo na hřišti o jednoho míň než těch druhejch. Z dálky!

Asi kilometr od hotelu, kde čučel na náměstí pavel, před maličkatou galérií v historickým centru stál chlápek kolem čtyř křížů. Spíš po než kolem. Na sobě modrej pěkněj kabát z vlny (modrý) a vedle sebe kočičku v kožíšku s pitomě zamilovaným obličejem, ovšem hezkou. Velmi hezkou. Jeho obličej nebyl zdaleka tak zamilovanej jako ten její. Srala ho, věšela se na něj, hladila ho po zádech, lezla mu skoro pod ten kabát, nebyla hloupá, byla rozhodně velmi pěkňoučká. Byla voňavá. Ale, a v tom byl ten průser, on chtěl pryč. Koukal na ty galeristovy obrazy, rozhodnutej jí nějakej koupit. A ať, ať už de do prdele, Říct jí to natvrdo, to zas ne, na to byla moc prvoligová a reprezentativní. V podstatě hodná, vyhovující, ale ať už táhne, dneska. Pro sebe si člověk servítky nebere, to nejde, takže navenek ovšem, půjdeme se podívat dovnitř, třeba se ti něco bude líbit, ale pěst v kapse toho modravého vlňáku byla zatnutá pěkně fest. Hrál na jistotu, celej život na ni hrál. Proto byl tam, kde byl, byl na tom skutečně dobře, v takový poloze, když se už jen říká, hlavně aby to zdravíčko vydrželo…

Mohli bysme jít támhle na kafe, ona sladce, vždyť ještě máš trochu času. No tak to tedadopredelenemohli, říkal si v duchu, ale usmíval se na ni. Něco večer mám, kočičko. Všechno jsou to kočičky, kurvil jim mládí, ale co, tohle už ho dávno netrápilo. Nic nesliboval, dával prachy, ale nic ze sebe, jenom to bylo pořád dost podobný. Rty byly různě vykrojený, i ty vůně byly podobný a ouška by taky nerozponal. Vešli do galerie, dřív ho to bralo, kupoval, rozuměl, sledoval kdo, kde, co. Teď chtěl jen zacpat hubu a koupit si volnej večer, kdy ji pošle do garsonky. Koupit si ji, koupit si mládí. Tohle vlastně věděl taky, no a?

A co se obrazu týče, zkrátka koupit cokoliv, ona to stejně nepozná.

Tamhleten beru. Ukázal prstem, dost ledabyle, to ho ještě tak trochu bralo. Ta ledabylost. Neptat se na cenu a ukázat, to dělalo dojem, jeho to ale už taky moc nebavilo, ještě tak před deseti lety, teď už teda ne až zas tak moc. Ta ledabylost.

Obraz nebyl špatnej, variace barev od člověka, kterej ví, jak to má vypadat, kterej ví, jak to má vypadat, aby se to střelilo. Nic víc nic míň.

Zabalte to a pošlete. Anebo to vezmem s sebou? Třeba na to bude večer čučet a nebude mu psát ty zasraný sms, jak se na něj těší. Hleděla na něj přes propnutý čerňoučký řasy, mořskej ježek nemá černější bodliny, ty voči byly fakt dobrý, radši se odvrátil. Kurva, kurva, zašukat si a pryč, zas to nechal doběhnout někam jinam, kupuje obrazy a má snad i výčitky. Jo, někde uvnitř, líp snad vzadu, v hlavě, je pořád ještě malinkato má, ale pro dnešek je vykoupenej. Nemusí na kafe! Potom co si ani ne před půl hodinou zapnul kalhoty, obraz je koneckonců docela dobrej…

Modrej rozcapenej pták v rámu, dneska skoro nepoznáš, jestli umí nebo jestli chce jen vydělat. Štětcorváčů je tak kurevsky málo a vpravo nad tím ptákem stříbrná hvězda, mohla by bejt i vpravo a menší, ale nevadí, na zlatej řez nehrajem…, jo zabalte a pošlete, nebo chceš to, lásko, hned do taxíku? To by bylo lepší, tam je ta jistota odjezdu, schovaná za zabaleným plátnem. Jen vykukovala z řasíkový sedačky, krásná hlavička s vlasama sčesanejma dozadu, rameno obalený v kožíšku. Ani na zadní sedadlo si ho nedala, jak si ten obraz držela u těla. Pěknýho, pevnýho, mladýho a zamilovanýho těla.

Tak to byl jiří, J.

Jiný místo, jinej člověk, třetí z nich. Kámoš toho prvního, co čučí z hotelovýho auzláku, i toho druhýho, co kupuje obraz svý milence, kdy milenka není od slova milovat. Ten třetí musí právě poslouchat: Tak jestli si myslíš, že mě to tu s tebou baví? TAK NEBAVÍ. To byl hlas, velmi silný a velmi pevný, jeho kdysi milý, usměvavý a taky VDĚČNÝ ženský – ireny. A tenhle robert, R., r., …tak ten na tom byl asi nejhůř z těch, co už přišli na přetřes a přijdou ještě na řadu nebo možná až jindy. Ten, co poslouchal tohle lání. I když měl aspoň (?) doma ženu, bojoval s ní už jen pasivně, vlastně vůbec. Ale někdo s ním bydlel a on za to byl snad i vděčněj, sám by to nezvládal, tak poslouchal ty věčný kecy v baráku za přesdvacet míčů.

Za jeho přesdvacet, ale to už je dávno, co to v jejich vztahu hrálo nějakou roli. Ztratil koule, jel na zásobník, poslední přídatnou nádrž, kde bylo u dna. Neměl sílu se vzepřít, srala ho. Ale sám nebo rozvod? Zase všechno ZNOVA? To ne! Navenek úspěšnej chlápek, co už to odstavil do rohu. Dojel jsi, kamaráde, před konzum na kole, kolo odstavil, pro housky spěcháš. Kolo opřený před konzumem. Tak to byl on, vnímal se tak. Tečka. Úplně jedno, že ho jiný brali. Pro sebe byl zkrátka odstavený kolo, nic víc.

Práce na nic. Síla na změnu nikde. Vydělávání už dávno nebylo rajcovní. A stavět baráky a jiný věci taky už ne. Pár jich postavil, dost dobrejch. Minulej čas.

Děti mimo domov, pryč. S nima to ještě šlo. Když je viděl, viděl v tom hádání, tý hrozný ubíjející neshodě, aspoň nějakou odpověď na to, proč to snáší.

Teď to bylo o to horší. O to horší, že věděl, že to snáší, protože nemá na nic jinýho. Blbý zjištění.

Ještě nevěděl jak (R), ale jednou by si rád vystřelil. Ještě. Ještě jednou, aby mu zasvítily oči. Jen ještě nevěděl jak.

Ještě nevěděl jak, ale myslel na to čím dál častějc. Zvlášť když poslouchal ty její kecy. Ty hrozný kecy nevděčný ženský, jejíž ruka nikdy nedržela ani prachovku. Ba co víc, ta prostě nikdy nehrábla. A řve a řve. Na něj. Zatínal zuby. Nechtěl se hádat. Cejtil, že by to nezvládl. Neměl ještě nabito, ale…

Ještě jednou si vystřelit ze starý pušky. Jednou jedinkrát.

Hodil na sebe kožený sako, z lamy načerno, práskl dveřma, ale ne moc. Jen tak, aby nemusel vysvětlovat. Aby nebyl přemoženej svojí ženskou. Jedno proč a vcelku jedno odkdy.

Jestli myslíš, že MĚ (R.) to baví, TAK NEBAVÍ! (potichu sám k sobě). Ale zkrátka nevím, neumím, nemůžu jinak, než se k tobě zase a zase vracet. Hlavně to nedokážu. NEDOKÁŽU! A ty to, děvče, víš, tak šlapeš. Sama si asi nešťastná, tak kopeš a šlapeš. Dveře zaklaply, zdaleka ne tak hlasitě, jak by si asi přál.

Jo, pan architekt tohle všechno dobře věděl, a tak to šel zapít.

Kapky se točily v kruhu, asi jak je nabíral podzemní větrák před hotelem. Pohled ven nebyl až zas tak špatnej. Přece jen ta přepálená voda z rostlin (ječmen dost možná, nevěděl přesně, nebyl botanik), jo ta umí divy.

Přijdou kámoši, popijeme. Něco popijeme, něco vymyslíme a večer nebude až zas tak zlej, zejtřek bude bolavej, ale s malou pomocí little helperů. Tak 3x10 na start, na ráno.

To BUDE DOBRÝ. Takže ještě jednu a červený dunivý – hill.

Jaktožekurvanejsou?

Tak je sežeň, hade, nikdys netratil, tak hurá na maliny. Dělej, šlapej!

Hodinky si poskočily a čas už nevadil, jestli přijdou kluci, tak jim poví, jak ho TO sere. Nemusí se před nima aspoň vytahovat. Trochu se pochválí, trochu je vyslechne, poklepou si po ramenou. Bude to dobrý.

Ježíši ta hřeje.

Dneska, když koukal z okna svýho skleněnýho kanclu na tu

svou rafinerii umístěnou v severním cípu země, připadal si zbytečnej. Hodně. A to se může stát.

Modrej vlněněj kabát vchází do hotelu. Na zádech něco kapek. Jak jen tenhle chlapec umí kabát nabídnout pinglovi. Jen pootočením ramen, to je boží, to není jen tak, to chce trénink. Má dobrou náladu, jak utekl lasičce v kožíšku a NERANIL. Nakonec večer bude fajn, posedí s kámošem. No a když bude chuť, ještě za ní dneska může zaskočit. Zapíchat si. Pohoda. Jo, pohodička pohoda.

Ani na vteřinu nezaváhal, že by nebyla doma, že by nebyla sama. Že by byla snad pod někým, na někom. To byla jeho velká výhoda, i když často neodůvodněně a neopodstatněně, že NEPOCHYBOVAL. Byl jinej než pan architekt i než… No nazdar, kamaráde. Nazdar, hade irská. Dám si taky jednu, velkou. Nepochyboval, měl to pod kontrolou, tedy ty pochyby… a jestli dorazí R., no tak ten je už úplně v prdeli, ten by tu svoji měl trochu zpacifikovat. Dosedl na židli vedle P. a vydechl. Vydechl přesně tak, jak to lidi dělávají, když dosednou. Někdy.

Jak dlouho jsi tu?

Ani ne až zas tak dlouho (dvě hodiny chlastu za sebou). Přijde R.?

Ani nevím. Ty, jirko, nemáš cigáro? Ten pingl mi shání.

Pavel, kterej čekal ty dvě hoďky, už se trochu uvnitř motal, nebylo to na něm poznat, ven. Jenom on sám dobře věděl, jak na tom kdy je. Teda pokud nešel k zemi. Když nebyl k. o., věděl vždycky. Zatím mohl o chlastu lhát sobě i jinejm, jak to má pod kontrolou, bla, bla, bla. Tak rok lhaní by měl před sebou, pak by se to provalilo. Za předpokladu, že bude žít (bude, ale trochu jinak). Za předpokladu, že by žil, tak by to ještě tak ten rok mohl okecávat. Ale to pavel ještě tehdy nevěděl. Jak a jestli vůbec. To málokdo, že?

Jirku to občas napadlo, že těch pavlovejch čárek od velkejch panáků je snad i trochu moc, ale tohle se přece neřeší a život není třídní schůzka.

Sem jí koupil obraz. Pavel se neptal který, ale to ani nebylo podstatný. Jirka načechral peří před kámošem. Od toho kámoši přeci jsou. Že dělaj, že poslouchaj. Aspoň.

Jakej? Sluší se zeptat. I když, proč? Proč bejt vlastně pořád slušnej. OHLEDUPLNEJ, je to dobrý slovo. No, … takže? Jakej?

Takovej ti modrej pták rozcapenej a vpravo (nebo vlevo) hvězda bílá (stříbrná). Docela dobrý, je spousta mladejch kluků, který umí, docela by mě možná bavilo je zase prodávat, i když… co z toho. Nebo je aspoň někde pořádně vystavit. A nebo jim to rozřezat žiletkama a probít hřebíkama aby to bylo NOVÝ. I když žiletky a hřebíky? To je dneska už málo. Snad ještě tak pochcat.

Pochcat? Málo! Přidej posrat! Possrat!

Nebo žiletky hřebíky a ještě pochcat a possrat, když na tom trváš, tak asi i possssrat!

Na zdraví! Zdar, kámo!

Ty cigára, hade pingláckej! Spěchej!

Jo, pavle, všechno dohromady a velkej mánes, knížák s harmonikou u dveří v mužický haleně a cop až na prdel. Jo, to by nebylo špatný.

Jo, lidi by šli po čuchu jako mouchy.

Magdaléna, ta od jiřího, jela domů tím taxíkem a svírala na klíně modrýho ptáka od nějakýho mistra neznámýho, conikdy známejnebudeanináhodou a byla zasněná. Dostala obraz, předzaplatil jí taxíka, kterej ji odveze do bytu, kterej jí ON platí.

Už byla krásná a ještě bude nějakej ten pátek (to míň), nezkušená, hloupá, to snad ani nesedí, když to půjde normálně (nepůjde). Dýl hloupá, teda nezkušená, než krásná. Normální chod věcí.

Neznala svou cenu. Byla ta, co byla po ruce, když On potřeboval říct někomu, že ho má rád (spíš slyšet ovšem). Když, no zkrátka, když potřeboval tak nějak ulevit. A naučil ji taky kouřit. Kouřit i kouřit. Skvělá průprava. To všechno byla pravda a neměnila nic na tom, že ona byla zamilovaná a šťastná. Takže si vlastně tak nějak, prozatím, vycházeli vstříc.

Potřeby jako dvě první puzzle na stole, který nebudou nikdy o žádný další doplněný. Přemejšlela, kam si pověsí modrýho ptáka s hvězdou, a napadlo ji, že asi nad postel. Aby viděl. Aby viděl, až za ní zase přijde. To bude možná už třeba zítra. Když teda dneska něco má.

R. vyrazil z domu. Taková blbá čtvrť, honosná, žádná nálevna, kde by mohl do sebe vrazit aspoň několik dvojek jakýhokoliv červenýho, aby se aspoň trochu nakopl, než půjde mezi kamarády, kam se chystal. Aby se mohl podívat do těch jejich sebevědomejch ksichtů. Lidi na dně obvykle nevidí, že druhý sou na tom minimálně podobně blbě, a maj s tím problém a R. ho měl, a proto taky ty druhý řadil do těch sebevědomejch. A nemusel by při tom všem. Bydlení jak ze snu, jen těch ložnic nemuselo bejt třeba zrovna pět a bazén mohl bejt třeba normální, zahradní, a ne pětatřicítka. Měla narozeniny. Jemu prostě vypadly koule nohavicí a ztratil glanc. To pak bejvá barák a všechny prachy nanic. Žena mu dávala sodu. Za těch jeho pár odskoků? Spíš z principu, se mu zdálo čím dál častěji. Nejen že se nestalo, že by odpustila a nezapomněla. Ta neodpustila a nezapomněla a byla zlá, kopala kolem sebe jak značkovaná kobyla. On byl v hluboký defenzívě a nechal se jí drásat za všechno. Kdyby se jen trochu postavil na zadní, ona by zbrzdila. Byla pořád šik, ale tohle by už pak nikdy neměla, fitnesovej vyrýsovanej blbeček ji taky klátil jen za vánoční omegy za kilo. A to byly Vánoce eště tak třikrát do roka, minimálně. Ale když R. po sobě tak hezky nechal šlapat, že by snad byla i chyba si nešlápnout. Lidi už to takhle zkrátka maj. Bylo to jednoduchý, dřív byla láska, pak děti, léta kupení majetku, pak si potřeboval pan architekt taky něco dokázat. Odskočil si, ale to nebyla žádná nezkušená holčina, kterou si narazil, to už byla zocelená děvenka, která věděla jak na pány, když dojde na placení za přelud lásky. No a ta mu stiskla koule jako první. A on nakonec, v tom svým krásným hauzu v třetí koupelně ve druhým patře si chtěl tnout žíly, když mu začala zahejbat. Nevěděl totiž, jak to bez ní dokáže dál vydržet. Nesmyslný, ale pořád fungující, že? Ale hlavně hodně blbý! Manželka mu tu žiletku vzala tenkrát z ruky, aby mu TO prodloužila. To si byl skoro jistej, aby mu to prodloužila, aby ho podojila pěkně zostra a dlouze, hlavně dlouze. V tý koupelně ztratil ty koule, který zatím marně hledal na dně těch lacinejch dvojek, ke kterejm se dostal, až když vypadl z tý zasraný nóbl čtvrti někam na ulici, kde chlastaly lopaty, a těm pak platil, že tam s nima může stát tu chvíli u ulepenýho smradlavýho baru. Jenom stát a pít. I za to velký spropitný, který tam nechával, mu to stálo.

Doma mu to už nestálo ani náhodou, držela ho fest. Koule nechal v koupelně. Na dlaždičkách.

Trochu se tím vínem narovnat, aby mohl jít zpříma a mávnout na taxi. Má spicha s kámošem, tam se aspoň uvolní a taky to tam nebude smrdět potem a chcankama, ale jestli to bude upřímnější, to si teda jist nebyl.

Jestli něco nebyl, tak nebyl hloupej, byl jen festovně nalomenej a tak trochu přestal mít potřebu hrát kinga, v tom byl ten jeho problém. No, svět je přece jedno velký divadlo. Každej přece ráno přejede ksicht šminkama, no ne? A tak pracoval dál, rozkazoval, vyhazoval, byl tvrdej šéf, i když už ani neměl proč. Tu epizodu z koupelny mu to stejně nevynahradilo. Do práce chodil, jenom aby někam vůbec chodil. Dávno už nemusel.

Vlastně už zkoušel i milenku. Kámoši, který tak trochu, vlastně všechno dost věděli, poradili. Další milenku, spíšpouzdro. Pak se šel jednou po souloži s ní, dvoutisícsedmsetdvacátádevátá – obyčejná, vyvětrat k oknu, pravda podepřel se předtím vydatně chemií, takže vlastně dobrý, ale podkleslo mu koleno a málem vypadl ven přes parapet. Ta představa, že by vypadl nahej z nějakýho vyššího patra přiblblý ubytovny, věru tenkrát nemířil vysoko, a že by jako sebevražda a přitom jen podkleslý koleno, bral to jako varování. Boží nebo čí znamení. Byl na tyhle signály zkrátka nastavenej, už ji pak ani neviděl, tu holku. Od tý doby vlastně nic. Mohl by, ale nechtěl. Vyhaslej krb, ztracený zápalky.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Loupež v P..
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.