© Inesa Trojovská

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 80-7229-160-1
ISBN (epub) 978-80-7229-403-9
ISBN (mobi) 978-80-7229-404-6

Autorka a nakladatel děkují
za pomoc při vydání této knihy
firmě Stavby silnic a železnic, a.s.
závod Pardubice

PŘEDMLUVA

Mezi řekami Tajgan a Laugrat leží země Gynésie. Je to země jako každá jiná, i když v něčem se liší: lidé tam totiž čtou vlastnosti druhých z jejich očí. Čím má člověk oči tmavší, tím má větší odvahu než ten, který je má světlé. Velké oči značí důvtip, malé opak. Dlouhé řasy má jedině ten, kdo je čestný, a čím více je kdo čestný, tím delší je má.

Ze země Gynésie se můžou dostat pouze zasvěcení, kterých je ovšem méně než málo. Gynésie má tvar trojúhelníka a po jejích stranách, kde téměř už není země, tečou dvě obrovské řeky – Tajgan a Laugrat. Vytékají již z moře, které se rozkládá kolem země, ale jejich voda je sladká. Po celém svém toku se řeky nezužují ani nerozšiřují. V posledním bodě země se Tajgan a Laugrat stékají a přes balvan pak jako obrovský vodopád tečou ze skály pryč – za hranice země zpět do moře.

SKRÝŠ POD BAMBUSY

V chatrči, postavené ze suchých bambusů, se táhla nízko nad zemí houpací síť, ve které byla sláma, a na ní ležel těžce nemocný muž tmavé pleti ve středních letech. Vedle lehátka klečel chlapec s černými vlasy a pevně tiskl mužovu ruku. V chatrči panovalo ticho. Bylo slyšet jen mužovo chraplavé nadechování. Hochovi stekla po tváři osamocená slza.

„Chlapče," zachraptěl nemocný. „Má smrt se blíží a ty to víš. Ještě ti ale musím něco důležitého říct, než odejdu. Musíš…," začal se dávit vlastními hleny. Dusil se.

Chlapec vedle lehátka ještě pevněji stiskl mužovu ruku. „Ne, tati!" Zaúpěl. „Neumírej! Prosím…," po tvářích mu stékalo již několik slz. „Zůstaň tady se mnou," rozvzlykal se. „Tati!"

Bylo už ale pozdě. Mužovy oči zůstaly bez pohnutí rozevřené a jeho hruď se přestala hýbat. Byl mrtev.

„Ne, prosím, to ne!" srdceryvně vzlykal a slzy mu tekly už proudem.

Uplynulo několik minut. Chlapec stále plakal a tiskl mužovu ruku. Náhle vydal poslední vzlyk a utichl. Nevěřícně pozoroval otce. Zdálo se mu to, nebo to byla pravda? Jako by se nebožtík pohnul! Najednou mužovi zapadly oči. Hoch sebou škubl. Nevědomky poodstoupil. Co se to sakra děje?

Mrtvola sebou zacukala a začala se pomalu zvedat. Sedla si do sítě a nohy jí visely k zemi. Děsivě sebou zatřásla a pak vstala.

Hoch se postavil. Téměř bez mrknutí pozoroval otce.

Ten náhle otevřel oči podlité krví, natáhl ruce a pomalu se přibližoval k chlapci.

Syn ustupoval. Nechápal to a otcovy oči mu naháněly strach.

Muž se stále blížil k synovi. Ten narazil zády do stěny. Byl v pasti. Otec ho uchopil za ramena, zaklonil hlavu a zavyl. Začal s hochem třást a potom mu chňapl špičatými zuby po krku.

Ozval se strašlivý výkřik.

„Saisfríde! No tak, vstávej!"

Chlapec otevřel oči. Vyděšeně dýchal a po čele mu stékaly kapky potu. „Co je s tátou?" vyjekl. „Je…" Hlas se mu zlomil.

„Ne, Saisfríde. Tvůj otec žije. Chce tě vidět. Něco se ti muselo zdát. Uklidni se."

Nad chlapcem stála Ageni. Byla to velice chytrá, většinou usměvavá léčitelka, která uměla číst z hvězd. Teď se znepokojeně mračila. I ona, stejně jako Saisfrídův otec, a všichni z ostrova (s výjimkou jeho) měla tmavou pleť. Saisfríd byl bílý po matce. Přišla na ostrov Neruku z Gynésie a zemřela, když mu bylo pár týdnů. Chlapec si na ni nepamatoval, ale věděl, že byla krásná a chytrá. Nejspíš právě kvůli pleti svého otce a pleti matčině se mu stala ta zvláštní věc s očima. Měl je totiž žluté.

Hoch si oddechl. Takže to byl jen sen. „Jak mu je?" zeptal se a už se škrábal ze svého houpacího lehátka.

„Stejně jako včera," povzdechla si Ageni. „Ale mám dobrou zprávu. Sice tvůj otec na tom není ani líp a ani hůř – a řekla bych, že se jen tak neuzdraví, ale taky jen tak neumře… Konečně jsem nalezla lék. Dnes v noci byly krásně vidět hvězdy a měly dobrou náladu – tak mi poradily. Stejně nikdy nepochopím, jak mohou vědět všechno," nechápavě zakroutila hlavou. „Ale i když teď znám lék, bude těžké ho najít. A… a, Saisfríde, musím ti říct, že jsi jediný, kdo by ho mohl získat. A bylo by to nebezpečné, hodně nebezpečné. Řekni, šel bys do toho?"

Chlapec přikývl. „Mám jedině otce a ty to víš. Udělám všechno, aby nezemřel. A teď mi už řekni, co je to za lék a jak ho můžu získat?!"

Ageni si ho chvíli prohlížela svýma hnědýma očima a pak se hořce pousmála. „Je to nebezpečné, Saisfríde, to opravdu je! A i když se kvůli barvě tvých očí o tobě nemohu příliš dozvědět, jsem si jista, že máš odvahu. Proto ti to tedy povím: tvého otce může zachránit pouze něco, co se nazývá adérú sidžú, a jestli to chceš opravdu získat, musíš se vydat do Gynésie. Jedině ty to můžeš dokázat! Tvá matka patřila mezi zasvěcené a pouze ti, jak víš, dokáží vyjít z Gynésie. A je pravděpodobné, že jsi tuto vlastnost po ní zdědil." Ageni chytila hocha za ramena a zašeptala: „Saisfríde, mám tě ráda. Jestli chceš do Gynésie opravdu jít, slib mi, že na sebe dáš dobrý pozor!"

„Slibuju," prohlásil chlapec bez zaváhání. „Nevíš, co to adérú sidžú má být?"

Ageni ho pustila. „Hvězdy vědí všechno, ale ne všechno řeknou vždycky přesně. Adérú sidžú může být cokoli. Pravděpodobně rostlina, ale je možné, že to rostlina není. Nevím. A právě to ty musíš v Gynésii zjistit a adérú sidžú získat."

Saisfríd na Ageni chvíli hleděl a pak pohledem uhnul. „Dobře. Teď tedy půjdu za otcem, jak chtěl."

Nasál do plic vzduch, který byl silně přesycený vůní bylinek, a vyšel ze své chatrče.

Ageni se ani nepohnula a pozorovala Saisfrída se smíšenými pocity.

Saisfríd vešel do otcovy chýše. Jako už celé měsíce, i dnes ležel Súdon ve své síti. Když chlapec vstoupil, pootočil hlavu, aby na něho viděl. Saisfríd vedle něho poklekl a sevřel mu ruku.

„Chlapče," zachraptěl nemocný.

Saisfrída se zmocnil zvláštní pocit. On i otec udělali přesně to, o čem se mu zdálo.

„Ne," vyjekl chlapec.

Otec se zarazil a utichl.

„Tati, měl jsem sen. Nelíbil se mi. Proto jsem tě přerušil," vysvětlil a vlastně ani nevěděl, proč to řekl. Zatvářil se rozpačitě.

„Dobrá. Tak tedy… předpokládám, že ti to už Ageni řekla," podíval se tázavě na hocha.

„Ano," přikývl Saisfríd. „Řekla. A rozhodl jsem se, že to tajemné adérú sidžú půjdu do Gynésie vyhledat."

Otec si povzdechl. „Jsem sice rád, že se kvůli mně chceš obětovat, avšak chtěl bych, aby sis to ještě pořádně rozmyslel, než se do toho pustíš."

„Já jsem se už ale rozhodl. Mám tě rád a ještě dnes se vydám na cestu."

Muž se na syna chabě usmál. „Děkuji ti, Saisfríde! Ale stejně – nejsem si jistý, jestli tě můžu na tak dlouhou a jistě nebezpečnou cestu pustit."

Chlapec se zamračil. „Je mi patnáct, tati!"

„Ano, vím, máš pravdu. Je ti patnáct – už několik hodin."

„Možná že teprve několik hodin," musel uznat Saisfríd, „ale prostě mi je patnáct. I kdyby mi bylo ještě čtrnáct, stejně by to bylo jedno a já bych šel."

Muži se zablesklo v očích. „Máš pravdu," pozorně si prohlédl chlapce, který se už brzy stane mužem. Tvářil se odhodlaně a jeho žluté oči vyzařovaly bojovnost a hrdost. Černé vlasy mu lemovaly pozoruhodně krásný a bledý obličej. „Dobře. Patříš mezi zasvěcené a tvé jméno není obyčejné. Jsi jiný než ostatní. Jestli by ses tedy pro mě chtěl obětovat, jdi. Na cestu ti ale musím ještě něco dát," na okamžik se odmlčel. „Nemám sílu vstát. Vidíš ty bambusy narovnané na sobě?"

Saisfríd přikývl.

„Posuň je stranou."

Chlapec odkulil hromadu již seschlých bambusů a s překvapením spatřil v zemi otvor. Sáhl do něho a udivilo ho, jak je díra hluboká. Nakonec z ní vytáhl stopu a půl dlouhou stříbrnou dýku s rukojetí vykládanou rubíny. Položil ji stranou a chystal se otvor zakrýt, když v tom ho otec zarazil. „Ne, Saisfríde, počkej. Sáhni opět dovnitř, v té jámě ještě něco je."

Saisfríd tedy sáhl do díry znovu. Tentokrát nahmatal přibližně sedm palců velkou sošku jakéhosi boha s nepřiměřeně velkýma žlutýma citrínovýma očima.

„Přines to sem ke mně, hochu," vybídl Saisfrída otec.

Chlapec poslechl.

Muž si od něho vzal dýku. „Přinesla ji sem tvoje matka," řekl zastřeným hlasem. „Přála si, abys ji jednou dostal ty."

Saisfríd polkl. Tohle nečekal.

Súdon chlapci dýku zase vrátil a sáhl po sošce. „Nevím, zda dělám správně, že ti ji dávám. Nejspíš ti přinese problémy. Je to nejcennější majetek celého ostrova. Myslím, že by o ni stál každý. Má nesmírně vysokou cenu. Je několik tisíc let stará a byly vyrobeny pouze dvě. Ale přesto přese všechno chci, aby sis ji vzal. Největší nebezpečí by ti kvůli ní mohlo hrozit od mořských lidí, kteří žijí na dně moří, ale mohou chodit i po pevnině. Vypadají stejně jako my a vládnou mocnou silou. Ale to vlastně víš. Říká se, že mají šestý smysl – vždycky vycítí, kde soška zrovna je. I když ne všichni. Kdyby tento ostrov nebyl chráněn různými kouzly, která mořské lidi zastaví, už by sem dávno vtrhli. Mají prý druhou sošku u sebe a chtějí i tuhle. Pod vodou mají velikou moc, ale na souši jsou slabší. Nevím, jestli je to pravda, ale bojím se, že je."

Když chvíli nic dalšího neříkal, zeptal se Saisfríd: „A proč o ni všichni tolik stojí? Co je na ní tak výjimečného?"

„Ta moje paměť!" Otec malinko nechápavě zakroutil hlavou. „Kdyby ses nezeptal, byl bych úplně zapomněl ti to říct! Ta soška nemá jen tak pro nic za nic oči z citrínů. Když vyslovíš pětislovnou otázku, na kterou se dá odpovědět buď ano, nebo ne, a stiskneš sošce chodidlo pravé nohy, rozsvítí se její oči do zelené nebo červené barvy. Zelená znamená ano, červená ne. A Saisfríde, ta soška se nikdy nemýlí!"

Chlapec teď dychtivě hleděl na malého boha. „Mohl bych si to hned vyzkoušet?" zeptal se nedočkavě.

Súdon se usmál. „Samozřejmě! Ale také se už začni chystat na cestu, chceš-li vyrazit ještě dnes. Do dvou dnů bys měl dorazit do Gynésie. Někde si ale musíš sehnat delfína na cestu. A já budu doufat, že tě nechytí mořští lidé. Měj se na pozoru, synu! Užívej sošku s rozvahou a nenech si ji ukrást."

Chlapec se naklonil nad otce a políbil ho na čelo. „Drž se, tati. Brzy se vrátím a přinesu ti lék." Otočil se a vyšel z chatrče ven.

ZKŘÍŽENÉ CESTY

„Viděli jste ho?" vyjekla Nara.

„Koho?" ozval se Džárls.

„No koho asi?! Toho kluka! Nahání mi strach."

Džárls, Kange, Nara a Karalen se krčili u keře před již léta opuštěným domem. Zhruba před rokem tito čtyři utvořili partu a vždycky se scházeli v tomhle starém, trochu i rozbořeném opuštěném domku. Dneska tu ale něco nehrálo. V Sadžaru se příliš nekradlo ani nevraždilo, jak se to dělalo ve většině jiných gynéských měst. Tento domek neměl kupodivu jediné okno rozbité. Vždycky když parta odcházela, zavírala za sebou všechna okna a nikdo tam nikdy nenechal baterku a ani rozsvícenou svíčku. Dnes večer se však něco změnilo. Boční okno, které vedlo do chodby, bylo otevřené dokořán a v přízemí v obývacím pokoji hořela na stole zapálená svíčka, jež ozařovala několik palců vysokou sošku.

„Mně taky," odplivl si Kange. „Co tam zatraceně dělá? Je to náš dům!"

„A kde je kluk, musí bejt i dospělej," poznamenal Džárls. S tím všichni svorně souhlasili.

„Někdo se musí podívat dovnitř," rozhodl Kange. „Nemůžeme tam ale všichni, to ne."

I s tím ostatní souhlasili.

„Takže se tam musí podívat Karalen," prohlásil Džárls.

„Ne," protestovala dívka. „Proč tam nejdeš ty? Mně se nechce."

„Budeš muset. Jsi na řadě."

A byla to pravda. Džárls nedávno ukradl v obchodě svíčky a Kange zase sebral několik rohlíků. (Všichni ho ale podezří vali, že je koupil. Přesto na sobě nedal nikdo nic znát.) Teď byla na řadě Karalen. Byla starší než Nara a navíc měla tmavě hnědé oči (Nara zelené, stejně jako Kange). Džárls měl oči světle hnědé.

Karalen sklopila pohled k zemi. Nemá cenu něco namítat; je rozhodnuto. Ale ještě stejně nemusí! Zítra řekne, že v domku byla – třebaže tam vůbec nepůjde.

„Takže zítra v pět tady! A ty tam, Karalen, mezitím proklouzneš, jasný? A abys tam opravdu šla, přineseš nám tu sošku, co leží na stole," poručil Džárls. „Jen tak pro jistotu, víš?"

A je to tady. Takže tam budu muset…, pomyslela si Karalen. Sice se nebála, ale dovnitř se jí samotné nechtělo.

Věžní hodiny odbíjely zrovna jednu v noci, když Karalen prolézala otevřeným oknem do postranní chodby. Mohla sice použít dveře, ale připadalo jí dobrodružnější vlézt dovnitř oknem. Potichu seběhla po schodech. Jenom sebere tu sošku a pak rychle uteče. Nebude se nikde dlouho rozhlížet.

Po špičkách vklouzla do obýváku. Bylo tam všechno jako vždycky. Stará sedačka v koutě zela prázdnotou. Karalen si oddechla. Jediné, čeho se bála, bylo, že v místnosti na někoho narazí. Takhle to bylo v pořádku. Světlo nepotřebovala; oknem svítil měsíc. Potom jí pohled padl na stůl… Zaklela. Soška byla pryč. Tohle tedy nečekala. Bylo jí jasné, že ji musí získat, tím pádem bude třeba vyhledat toho kluka, nebo komu vlastně soška patří, a vzít si ji.

Potichu vyšla po schodech. Byla si jistá, že nezvaný host bude v ložnici. Nacházela se tam celkem zachovalá manželská postel.

Vklouzla do pokoje a na posteli uviděla ležet toho hocha. Nedokázala se zbavit pocitu, že něco není v pořádku. Rozhlédla se po pokoji. Nejdříve neviděla žádné zavazadlo, ale pak spatřila nevelkou brašnu, pohozenou na posteli vedle kluka. Po špičkách se k ní přiblížila a potichoučku ji otevřela. Na první pohled ji zaujala dýka s rukojetí vykládanou rubíny. Se zájmem si ji prohlédla. Byla tam ještě torna na vodu a kus chleba a sýra. A – sláva – hledaná soška. Jen nerada opustila myšlenku, že vezme taky dýku, a popadla pouze sošku. Obrátila se k odchodu, když vtom jí na rameno dopadla ruka. Vyjekla a zděšeně se otočila.

Saisfríd hleděl na dívku, která mohla být jen o málo mladší nežli on.

„Vrať to," přikázal tvrdě.

Dívka mu poslušně podala sošku.

Saisfríd si teď dívku prohlížel pozorněji. I ve špatném světle poznal, že má hodně tmavé velké oči – pravděpodobně hnědé. Neušly mu ani její velmi půvabné rysy.

„Proč jsi ji vzala?" zeptal se chladně.

„Tohle je náš dům, ne tvůj! Nemáš tady co pohledávat," řekla stejně příkře jako on.

„Neodpověděla jsi mi," připomněl jí Saisfríd.

„Dobře. Kamarádi mě pověřili úkolem, abych o tobě něco zjistila, a na důkaz toho, že jsem zde byla, jsem jim měla donést tu sošku. Dej mi ji."

„Jak víte, že ji mám?"

„Viděli jsme ji na stole," odpověděla prostě dívka. „Dej mi ji," opakovala umíněně.

„Víš o ní něco?" ptal se chlapec dál.

„Hodně," odtušila.

Saisfríd ztuhl. „A co třeba?"

„No, třeba to, že je sedm, osm palců velká, má tvar boha a děsně veliký oči."

„Nic víc?"

„Co ještě?" opáčilo děvče.

Saisfríd se ulehčeně sesul na postel. Takže je to dobré – neví nic.

„Jak se vůbec jmenuješ?" zeptal se o poznání přívětivěji.

„Karalen," odvětila dívka. „A ty?"

„Karalen, Karalen…, dobré jméno. Zajímavé. Já jsem Saisfríd."

„Saisfríd?" opakovala se zájmem Karalen. „Také zajímavé jméno!" Teprve teď si prohlédla s úžasem hochův oděv. Měl na sobě tříčtvrteční kalhoty ušité z ježaté kůže a přes hrudník omotaný kus látky. „Potřebuješ nové oblečení, Saisfríde," ušklíbla se. „Odkud jsi to vůbec přišel?"

Když se chlapec neměl k odpovědi, pokrčila rameny. „A co je to vlastně za sošku? Připadá mi nějak povědomá."

Saisfríd ji sevřel pevně v rukou. Rozhodl se, že se sošky nejdříve zeptá, jestli může Karalen věřit. Složil si v hlavě pětislovnou otázku, sevřel bůžkovo pravé chodidlo, pohlédl na něho a zeptal se: „Můžu Karalen důvěřovat a věřit?"

Oči sošky se rozsvítily do zelena. Chlapce to uspokojilo.

„Co se stalo?"

Saisfríd se rozhodl na to nereagovat.

Po chvíli se zeptala: „Když mi nechceš říct, co jsi zač a odkud jsi přišel, řekneš mi alespoň, kam máš namířeno?"

Pokrčil rameny. „Nevím, kam. Hledám lék pro svého otce."

„A jaký?"

„Něco, co se nazývá adérú sidžú. Nevím, co to je," vrhl na ni tázavý pohled. „Ty to snad víš?"

Karalen si povzdechla. „To nevím. Ale mohla bych se tě také na něco zeptat?" – ani nepočkala na odpověď a hned pokračovala: „Tak nejdřív: kdo doopravdy jsi? Co tady děláš takhle sám? Kdy odejdeš a kam? Jak je možné, že víš, co může vyléčit tvého otce – ale nevíš, co to má být? Kde máš mámu? Kde jsi nechal nemocného tátu? A především: odkud jsi přišel a co to je za sošku?"

„Až po tobě. Řeknu ti to všechno," (možná, pomyslel si v duchu) „ale nejdřív mi musíš něco říct o sobě ty."

„Klidně," přikývla ledabyle dívka a začala: „Už jsem se

tady, v Sadžaru, narodila. Moje matka je brunetka s hnědýma očima a má je velké. Jmenuje se Schetrita. Můj otec má rezavé vlasy a zelené, normálně velké oči s průměrně dlouhými řasami. Už jsem ho však neviděla několik let; rodiče se rozvedli, když mi bylo sedm. Od té doby bydlí otec v Krótonu. Sestře Nentě je osmnáct. Nemám ji ráda a ona nemá ráda mě. Má zelené oči a zrzavé vlasy po tátovi. A pak jsem už jenom já – Karalen Surdenská. Před několika dny mi bylo čtrnáct a jak vidíš sám, mám tmavě hnědé vlasy i oči a ty oči jsou velké se středně dlouhými řasami. Do školy jsem nastoupila v šesti a v sedmičce jsem propadla – takže ji teď opakuju. No a teď už jen konec," povzdychla si. „Nechce se mi o tom mluvit…"

„Pověz mi to," vybídl ji Saisfríd.

„Tak dobře," přikývla nerozhodně. „Před čtyřmi dny mi unesli mamku. Nevím, kdo to byl, a nevím ani, proč to udělal, ale nechal mně a Nentě vzkaz. Bylo to jen několik krvavých skvrn a nevyluštitelné hieroglyfy. Možná nějaký smysl měly… Vzkaz byl na zdi." Karalen stékaly po tvářích slzy. „Kdybych nebyla tak sama, vydala bych se hned mamku hledat. Jenomže by to nemělo cenu. Nemám ponětí, kde by mohla být, a sestra by se mnou nešla – ona, ani nikdo jiný. Stýská se mi po ní. Je moje všechno."

Skončila. Saisfríd cítil, že není vhodné teď něco říkat, a tak oba mlčeli.

„Teď jsi na řadě ty," pravila po několika minutách Karalen.

Hoch přikývl. Jak prve nechtěl nic prozradit, teď mu to bylo jedno. Ale nejdříve se chtěl ještě na něco zeptat. „Co to znamená, že se rodiče rozvedli? A co je to škola?"

Karalen na něj udiveně pohlédla. „Už se těším, až mi povíš něco o sobě," řekla. „Rodiče se rozvedli znamená, že soud zrušil jejich manželství a už spolu nemají nic společného. Tedy vlastně jsem tady ještě já a Nenta." Ještě se zeptala: „Doufám, že víš, co je to soud."

Saisfríd zakroutil hlavou.

Dívka si povzdechla.

Příští čtvrthodinu Karalen vysvětlovala chlapci, co je to soud, škola a další věci. Potom Saisfríd konečně začal vyprávět o svém životě: „Před nedávnem mi bylo patnáct," řekl nejdříve. „Moje matka umřela brzy poté, co jsem se jí narodil. Jmenovala se Thóra. Myslím, že měla blonďaté vlasy a hnědé oči a měla bílou pleť. Patřila mezi zasvěcené."

Karalen vedle něho překvapeně vyjekla. „Takže to znamená, že ty…"

Chlapec přikývl. „Ano. Já mezi ně patřím taky."

Dívka na něj udiveně zírala. „Já myslela, že zasvěcení jsou jen legenda!" Vtom vyjekla znovu. „Takže… takže to znamená, že ty vůbec nepocházíš z Gynésie, ale z okolních zemí," luskla prsty. „Opravdu ty okolní země existují? Vždycky jsem si myslela, že Gynésie není všechno. Teď se mi to akorát potvrdilo. Tím se taky vysvětluje, že nevíš, co je to škola, soud a rozvést se."

Saisfríd se usmál. „Výborně. Na tebe opravdu velké oči sedí. Ale dál… Pocházím tedy z ostrova. Jmenuje se Neruku."

Karalen tiše hvízdla.

„Všichni moji lidé jsou černí. Jediný z celého ostrova jsem bílý jenom já. Můj otec je Súdon. Má zelené oči; myslím si, že mám žluté oči od toho…"

Dívka ho silou chytila za rameno a otočila jej tak, aby mu měsíc svítil do obličeje. Pak ho oběhla a znovu překvapeně hvízdla. „Myslela jsem si, že máš pronikavě zelené oči, ale teď vidím, že jsem se pletla. To je fakt neuvěřitelné," zašeptala.

Saisfríd se znovu usmál. „Od toho," opakoval, „jak se smísily dvě různě barevné pleti. Žil jsem životem jako všechny ostatní děti. Učil jsem se bojovat…, jednoduchá kouzla, jak vyléčit lehké nemoci, zranění a jak ulovit zvíře."

Karalen se tlumeným hlasem zeptala: „Naučíš mě to? Náš lid nezná kouzla."

Chlapec jen zakroutil hlavou a bez přerušení pokračoval. „Nemám sourozence – a ani jsem nikdy žádné nechtěl. Bydleli jsme na ostrově všichni v samostatných chýších, postavených z bambusů. Před devíti dny jsem opustil náš ostrov. Předtím mi otec dal ten nůž, na který ses už dívala," poznamenal, „a sošku. Má kouzelnou moc. Neřeknu ti, jak se používá, ale povím ti, co dělá: položíš-li jí otázku, na kterou se dá odpovědět buď ano, nebo ne, ona ti odpoví. Odpoví ti tak, že se jí rozsvítí oči buď zelenou barvou, když je odpověď kladná, nebo červenou, pokud se jedná o zápornou odpověď."

„Můžu si ještě jednou tu sošku prohlédnout?"

Saisfríd přikývl, podal jí ji a pokračoval ve vyprávění.

„Po rozhovoru s otcem jsem se vydal sem, protože tady někde má být lék pro tátu. Dozvěděl jsem se o něm od naší léčitelky Ageni, velice chytré ženy, která umí číst z hvězd. A právě ty jí řekly o adérú sidžú. Neřekly jí, co to je, ale Ageni si myslí, že se jedná o rostlinu. Ovšem upozornila mě, že to klidně může být cokoli jiného."

„Možná nějaký prášek," napadlo Karalen a vysvětlila mu, co to je.

„Možná že by to ten prášek mohl být," usoudil potom Saisfríd, „ale nevím. Mám v plánu chodit po městech a vyzvídat v hospodách. Už jsem o nich tady slyšel a připadá mi to jako docela dobrý nápad."

Dívka přikývla.

„Přestože mě otec varoval, že mořští lidé chtějí tu sošku a tudíž si na ně mám dávat pozor, většinu plavby do Gynésie na delfínovi jsem měl klidbou – pozor jsem si dávat tedy ani vlastně nemusel. Až u konce cesty po moři se objevili. Utekl jsem jim," samolibě se usmál. „Cesta mi trvala tři dny. Další čtyři dny jsem putoval sem. Dva dny jsem tady v Sadžaru a včera jsem si našel tenhle dům. A teď jsi tady ty. To je všechno. Mořští lidé mají na mě a na tu sošku spadeno. Odejdu ještě dnes ráno."

„Už?" povzdychla si Karalen. „To je škoda! Ale tak mi

alespoň ještě řekni, kdo to jsou mořští lidé. Jak vědí, že máš tu sošku právě ty?"

Deset minut to Saisfríd dívce vysvětloval.

Pak se Karalen rozzářila a řekla: „A můžu jít s tebou hledat adérú sidžú? Doma si vezmu takový malý mečík, tobě seženu něco na sebe a vydáme se dál spolu. Alespoň budu mít s kým jít hledat mámu. Tak co ty na to? Znám tenhle svět lépe než ty, mohla bych ti pomoci."

Saisfríd si ji chvíli měřil pohledem a nakonec pokrčil rameny. „Pro mě za mě, jestli chceš, pojď."

STŘÍBRNÁ RUKOJEŤ

Karalen úkosem pohlédla na hodinky. Bylo za pět minut půl šesté ráno. Byl květen a slunce vycházelo okolo půl sedmé. Řekla Saisfrídovi, že do východu slunka přijde za ním do domu. Tak to aby byla do půl hodinky hotová. A taky že bude!

Co nejtišeji odemkla zámek od malého domku, kde teď bydlela jen sama se sestrou. Vklouzla dovnitř a vběhla do svého pokoje. Srdce se jí na okamžik pozastavilo, když na točicí židli u stolečku spatřila Nentu. Co ta tady, u všech čertů, dělá? Pak si ale oddechla, když zjistila, že sestra spí. Určitě tu na ni čekala, aby ji pokárala, že jde tak pozdě domů. Ovšem při tom čekání usnula…, uchichtla se Karalen.

Jak nejtišeji dovedla, otevřela si skříň s oblečením a shrnula malou hromádku oděvů do batohu, který si vzala. Naštěstí ležel vedle skříně. Neobtěžovala se skříň zavřít a vyšla z pokoje. Zamířila přes obývák do matčiny ložnice. Na okamžik se zarazila, když spatřila krev na stěně, ale pak vstoupila. Nad postelí visel na zdi přibližně dvě stopy dlouhý mečík. Sáhla po něm. Důkladně si ho prohlédla, i když si ho prohlížela už tolikrát. Měl rukojeť z pravého stříbra a ostří z naleštěné oceli. To byl důkaz toho, že matčini únosci nesháněli peníze a nebudou jistě chtít výkupné. Mečík měl velkou cenu. Ale je také možné, že pachatelé nevěděli, že je rukojeť stříbrná. Nejspíš ani netušili, že je mečík cenný, i to, jak pečlivě a pracně je vyrobený, navíc několik století starý, a že je to ruční výroba. Karalen si ho zastrčila za opasek.

Pak otevřela vrchní zásuvku u matčina psacího stolku. Většina žen si schovávala peníze do hracích skříněk, ale její matka do obálky, kterou si dávala do horního šuplíku. Měla tam své nejcennější věci: dvě oblíbené knihy, peníze a šperky. I tím, že si dávala šperky volně do zásuvky, se lišila od mnohých dam, které si ukládaly klenoty do hrnečků ve vitrínce obýváku.

Sáhla po obálce, ta však byla prázdná. Karalen zaklela. Nenta ji musela předběhnut. Hodila tedy obálku zpátky do zásuvky a vytáhla krabičku se šperky. Nebylo jich mnoho. Karalen bez zaváhání sáhla po medailonku s madonou. Ten měla Schetrita, její matka, nejraději. Když se chystala šuplík zase zavřít, spatřila volně se povalující bankovku. Vzala si ji. Neměla vysokou hodnotu, ale je lepší nežli nic.

Naposledy se rozhlédla po pokoji a nadechla se. Tuhle matčinu bylinkovou vůni, která byla v místnosti cítit, nikdy nezapomene.

Vyšla z pokoje a zamířila ke dveřím. Chystala se je právě otevřít, když z jejího pokojíčku vyšla Nenta. Ruce měla založené v bok, a i když byla rozespalá, tvářila se rozezleně. „Kam jdeš?" zeptala se zostra.

„Co ti je po tom? Nemám zapotřebí se ti zpovídat," odsekla Karalen.

„Máš. Když tady není máma, mám tě na starosti já."

„No tak to teda nemáš! Mamka by si nepřála, abys mě takhle komandovala."

Nenta se pousmála a pomaloučku řekla: „Možná že by si to nepřála. Ale teď tady není. A já jsem starší než ty. Budeš mě poslouchat. Je ti to jasné?"

Karalen se ušklíbla. „Jo, úplně." Rychle stiskla kliku, vyběhla ven a spěšně utíkala pryč.

„Stůj," slyšela za sebou sestru, jak na ni volá.

Usmála se. Nenta by nikdy nevyšla v noční košili na krok z domu, takže ji ani náhodou nebude teď honit!

Za rohem zpomalila. Byla celá udýchaná. Opřela se o branku u plotu nějaké cizí vily, aby si trochu odpočinula. Pak se vydala zpátky za Saisfrídem.

Saisfríd přejel prstem po ostří Karalenina mečíku. „Je dost tupý," prohlásil. „Ale aspoň něco. No, třeba by se mi povedlo ho naostřit." Vyndal ze své brašny nůž a vzal kousek dřeva, který se válel v místnosti. Pak sevřel mezi koleny pevně mečík, přiložil z jedné strany na jeho ostří dřevo a ze druhé strany svou dýku. Pevně obojí stiskl, rychle tím přejel po celé délce mečíku a mezitím se mu rty pohnuly v neslyšitelných slovech.

Karalen věděla, že vyslovil nějaké kouzlo. Bez něho by pokus rozhodně neměl žádnou cenu.

Potom Saisfríd svou dýku zase schoval, odhodil dřevo a opatrně přejel po ostří mečíku prsty. Povzdechl si. „Tak to by nevyšlo," zkonstatoval.

„To neva," prohlásila dívka, ale neznělo to moc přesvědčivě. „Můžu někde sehnat brusiče nožů. Někdy chodí po ulicích. Třeba by dokázali nabrousit těma svýma stroječkama i můj mečík."

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kouzlo věků.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.