© Inesa Trojovská

© Nakladatelství Petrklíč

ISBN (tištěné) 978-80-7229-187-8

ISBN (epub) 978-80-7229-421-3

ISBN (mobi) 978-80-7229-422-0

PŘEDMLUVA

Mezi řekami Tajgan a Laugrat leží země Gynésie. Je to země jako každá jiná, i když v něčem se liší: lidé tam čtou vlastnosti druhých z jejich očí. Čím má člověk oči tmavší, tím má větší odvahu než ten, který je má světlé. Velké oči značí důvtip, malé opak. Dlouhé řasy má jedině ten, kdo je čestný, a čím více je kdo čestný, tím delší jeho řasy jsou.

Ze země Gynésie se mohou dostat pouze zasvěcení, kterých je však méně než málo. Gynésie má tvar trojúhelníka, a po jejích stranách, kde téměř už není země, tečou dvě obrovské řeky – Tajgan a Laugrat. Vytékají z moře, které se rozkládá kolem země, ale jejich voda je sladká. Po celém svém toku se řeky nezužují ani nerozšiřují. V posledním bodě země se Tajgan s Laugrat stékají, a přes balvan pak jako obrovský vodopád tečou ze skály pryč – za hranice země zpět do moře.

Přes balvan zasvěcených se mohou zasvěcení dostat do Země na Nebesích. I tam vládne krutost, chudoba a zlo. Oči tam znamenají více než kde jinde. Hanadak, muž, který na Nebesích šíří strach, je snad den ode dne silnější. Každý zná jeho jméno a jeho muže, sběratele očí. Nikdo nikdy nespatřil jejich tvář. Pouze sám Hanadak, ten, kdo je stvořil, ví, co jsou zač. Jsou jich tisíce. V noci jsou všude. Zraňují, znetvořují a zabíjejí. Někteří říkají, že jsou to stíny mrtvých na cestě mezi dvěma světy. Jiní, že to jsou zrůdy povolané Hanadakem ze samých jícnů pekel. Ale všichni vědí, co chtějí: chtějí oči odvážných. Nikdo v Zemi na Nebesích nemůže přežít, když má hnědé nebo neobvyklé oči. Říší se šíří, že Hanadak ukládá oči, jež získají jeho muži, do zkumavek, a podniká s nimi nekalosti.

Hanadak ovšem ještě stále nezískal celou zemi. Na zámek Míru a Boží chrám je pořád krátký. To se však už nejspíš brzy změní. Až získá celou zemi, pak ho už nic nedokáže zastavit…

SLEPÝ VĚŠTEC

Saisfríd se třásl zimou, ale z jiného důvodu, než by si kdo mohl myslet. Venku pršelo, a protože už před více než dvěma hodinami zapadlo slunce, byl hoch promočený na kost. Po celou tu dobu sháněl místo, kam by mohl složit hlavu. V Zemi na Nebesích, kde se ocitl po té, co vstoupil na balvan zasvěcených v Gynésii, bylo město, ve kterém se ocitl, staré, velice staré oproti městům v zemi, již opustil. Všude byla nepředstavitelná špína. Za bílého dne nebylo na ulicích mnoho lidí, ale po setmění snad nikdo.

Saisfrídovi se zdálo, že nebude těžké sehnat místo, kam by se mohl schovat před deštěm, ale zdání občas klame. Ve městě bylo hodně míst, kam by člověk bez domova mohl jít: stavby měly hluboké sklepy a prostorné půdy. Jenomže všude už někdo byl. Lidé se zde k Saisfrídovi sice chovali hezky, byli k němu přívětiví a bez výjimky ho všichni nejprve zvali dál. Ale pak…, jakmile zahlédli jeho tvář, jeho oči – nikde nemohl zůstat. Lidé se ho báli. Saisfríd sice počítal s tím, že jeho oči nebudou v této zemi příliš obvyklé, ale že by se jich tak neúprosně báli všichni? S tím tedy rozhodně nepočítal.

Ovšem tam kde se teď ocitl, nikdo nebyl. A to to zde bylo rozhodně lepší než na většině míst, která navštívil. V několika přístřešcích, kde bylo hodně dospělých i dětí, se držel tyfus. A zde, v prostorném sklepení, nebyl nikdo.

Možná tedy že by tu neměl být ani on. Jenomže venku prší. Raději bude zde, nežli tam. Procházel jednou z uliček mezi zamčenými sklípky. Mohlo by tady žít mnoho lidí – to rozhodně ano! Plno těch chudáků by mohlo získat lepší domov.

Na zemi spatřil pohozenou děravou deku. Zvedl ji a sundal si tmavou mikinu, ze které crčela voda. Zabalil se do deky a sjel na kolena. Zády se opřel o navlhlou zeď.

Byla tady taky ještě jiná věc: Karalen. Celý den nemohl myslet na nic jiného. Kdyby ji nikdy nepotkal, nejspíše by ještě žila. Stále viděl, jak ji drží, jak ji nese… A pak mu zmizela. Třeba nezemřela…, ale ano, odešla navždy. Věděl to. Jenomže Karalen chtěla zemřít! Věděla, že se to stane. Navždy byla pryč… pak sám sebe v mysli okřikl. Na tohle nesmí myslet! Takhle o tom nesmí přemýšlet. Byla krásná – až neskutečně krásná. Její velké kaštanové oči, její vyzývavý pohled… znamenala pro něho hodně. Cítil k ní něco víc než pouhé přátelství, jenže to něco nebyla ani láska. Bylo to něco, co dosud nikdy nepoznal.

Ani vlastně nevěděl, kde se to ocitl. Ani jak se tu ocitl. Viděl, jak mu zmizela z očí Karalen. Byl nešťastný, zoufalý… a pak se ocitl v krásném kraji. Všude byl slyšet zpěv ptáčků, vonělo to tam travou a loukou – a on běžel. Běžel, aby všemu utekl. Potom se před ním objevila zlatá mlha. Ozýval se z ní zpěv, vílí zpěv. Vstoupil do mlhy – prošel jí a objevila se před ním holčička. Malé děvčátko se světlými kadeřemi, rudými plnými rtíky a velkýma, až černýma očima. Pletlo věnec; přesněji – doplétalo. Jak ho spatřilo, patnáctiletého chlapce s černými vlasy a žlutýma očima, zasmálo se. Mělo zvonivý, sladký a veselý smích. Pověsilo mu kolem krku svůj věnec z modrých květů – a pak byl zde. Na krku mu stále visel věnec – ale už seschlý, jako by mu cesta sem trvala několik týdnů. Když se tu ocitl, stál na železné desce, která se vznášela přibližně pět stop nad zemí. Žádný balvan. Jen nezajímavý plát kovu, měřící v průměru asi osm loktů.

Saisfrídovi strašně chyběl otec – Súdon. Právě kvůli němu se vydal na tuto dlouhou, předlouhou pouť za Sidžou. Za adérú sidžú. Tolik dní s Karalen sháněli rostlinu, a až v knihovně v Náhrú zjistili, že adérú sidžú není rostlina, ale žena jménem Sidža. Ageni, což byla léčitelka z hochova rodného ostrova, chlapci řekla, že adérú sidžú nalezne v Gynésii. Dozvěděla se o tom léku pro Saisfrídova otce od hvězd, které jí už ale neřekly, co ona věc vlastně je. Jedno však Ageni věděla přesně: Súdona vyléčí pouze adérú sidžú z Gynésie. Jenomže Saisfríd Gynésii opustil a vydal se sem. Ani on sám nevěděl, proč to vlastně udělal, ale cítil, že to bylo správné. Kdysi (a nebylo to tak dávno) vlastnil pozoruhodnou sošku. Byly prý takové vyrobeny jen dvě. Soška bůžka uměla odpovědět očima na otázky, které jí položil: když byla odpověď kladná, rozsvítily se oči sošky zeleně, když záporná, červeně. A když občas soška váhala, svítily modře. Této sošky, ještě předtím, než ji spolu s Karalen zničil, se mohl zeptat, jestli je Sidža opravdu v Zemi na Nebesích – jenomže to neudělal. Nyní už věděl, že to byla chyba. A jestli ta žena, kterou hledá, je opravdu zde a předtím byla v Gynésii, znamená to jen jediné: i Sidža patří mezi zasvěcené.

Kdysi ani on nevěděl, proč zrovna zasvěcení. Jenže mu to jeden muž, Zetgay, král mořských lidí, Súdonův otec (jeho děd), nyní už mrtvý muž, vysvětlil. Bylo to takhle: před stovkami let, kdy se lidé ještě mohli volně pohybovat mimo Gynésii a kazit okolní krásu, sešlo se pět nejmocnějších lidí tehdejší doby: královna a král Gynésie, velitel mořských lidí, princezna Nebes a kmet z ostrova Neruku. Dohodli se, že se pouze oni a jejich potomci budou moci volně pohybovat mezi všemi čtyřmi místy. Pak mocnými kouzly očarovali krajinu, aby bylo vše tak, jak se dohodli. Mimo zemi Gynésii se mohli pohybovat všichni podle své libosti, ale kdo jednou vstoupil do Gynésie, už z ní nemohl vyjít. Do Země na Nebesích se dalo projít pouze přes balvan na soutoku řek Laugrat a Tajgan a tak vznikli zasvěcení. Těchto pět lidí, kteří se sešli, se vlastně zasvětili do celé té věci. A jejich potomci jsou tedy také zasvěcení.

Byla to právě Karalen, kdo záhadu adérú sidžú rozluštil. V knihovně totiž našla knihu Jazyka mrtvých. Kdyby žila, měla by ji u sebe. Měla by ve svém černém batohu, v jedné z kapes, i oči drahocenné sošky bůžka. Už však jako oči nevypadaly – teď to byly pouhé dva citríny bez magie.

A Saisfrídovi zůstalo tělo sošky: bez drahokamových očí to byl jen překrásně vypracovaný kus podivného materiálu.

Hoch měl jenom otce – a možná právě proto jej měl tolik rád a vydal se pro něho shánět adérú sidžú. Saisfrídova matka zemřela brzy poté, co se narodil. Samozřejmě si na ni nevzpomínal; netušil, jak vypadala, ale představoval si ji jako blondýnu s velkýma tmavýma očima.

Na ostrově Neruku, kde Saisfríd vyrůstal, měli všichni obyvatelé tmavou barvu pleti; jen on byl světlý. A ještě k tomu měl žluté oči… vždy se domníval, že jsou takové od toho, jak se smísily dvě různé barvy pletí. Až v Gynésii mu došlo, že to není tím: jak jeho matka Thóra, tak i jeho otec Súdon, patřili mezi zasvěcené. Matka byla dcerou krále a královny z Gynésie, Súdon synem velitele mořských lidí. Takže Saisfríd je zasvěcený hned dvakrát.

Jak byl pohroužen do svých úvah, zastřel se mu zrak. Najednou zamrkal a vyjekl. Vedle něho, kde se vzal, tu se vzal, seděl stařec s dlouhými bílými vlasy i vousy. Saisfrídovi stačil jediný pohled, aby poznal, že je muž slepý. Ve tmě by nepoznal, zda má v duhovkách panenky – jenomže on neměl v bělmu vůbec žádné duhovky. Starcův zrak se obrátil dovnitř hlavy. Viděl to, co druhým zůstávalo utajeno.

Hoch vyskočil. Nevěděl, co má dělat. Deka se snesla na zem. Myslel si, že je tady sám! Zhluboka oddechoval. Pěkně se lekl – ale jak se zdálo, stařec se vyděsil ještě víc. Sice chlapce neviděl, ale moc dobře slyšel. Měl totiž zjevně perfektní sluch.

Saisfríd si najednou připadal trapně. Ještě před několika vteřinami měl v plánu odejít, ale teď… proto zde nikdo nebyl. Všichni si mysleli, že slepec bude raději sám. Ale hochovi došlo, že tomu tak není. Muž potřeboval někoho, kdo by se o něho staral – potřeboval společnost.

„Dobrý den," pozdravil prastarého muže.

„Neta, hochu, neta," přisvědčil chraplavě. „Přistup ke mně blíže. Rád bych si prohlédl tvou tvář."

Saisfríd poslechl.

Slepec mu ohmatal obličej. „Sí. Velké oči, krátké řasy. Dokonalý tvar nosu. Ústa poněkud nevyváženě velká v poměru s hlavou, vlasy pár palců dlouhé," pustil ho a chlapec se trochu odtáhl.

„Kdo jste?" zeptal se nejistě.

„Už jsem své jméno dávno zapomněl, chlapče. Ale říkají mi Věštec. Jsem Slepý věštec. To je mé jméno."

„Věštec? Vy umíte věštit?"

„Sí, hochu. Řeknu ti, co budeš chtít. Mé oči vidí vše. Vidí nejskrytější tajemství, vidí lži i pravdy."

„Vážně?" podivil se Saisfríd.

„Sí."

„A mohl bych se vás tedy na něco hned teď zeptat?"

„Samozřejmě, chlapče."

„Řekněte mi něco o zasvěcených. Myslím to tak, že bych rád, abyste mi řekl něco o těch, kteří žijí teď."

„Ale jistě, jak si přeješ," pokýval stařec hlavou a na chvíli se odmlčel. Ozývalo se jen pravidelné odkapávání vody, jak nejspíš někde netěsnil kohoutek.

Potom začal slepec šeptat: „Vidím starce. Jeho tvář kryje rozježený šedý knír. Leží mezi odpadky a chrápe. Neví, že patří mezi zasvěcené. Nikdo to netuší! Je to mořský zasvěcený. Jeho jméno zní Nadžin. Je to muž rázného a bojovného srdce. Oči má velké a řasy krátké. Barvu očí nevidím." Chvíli bylo ticho. „Druhému zasvěcenému je něco přes čtyřicet. V černé tváři mu svítí zelené oči, poznamenané nemocí. Leží v síti. Je to člověk pocházející z moře, ale žije na Neruku. Je zasvěcený hned dvakrát: ze strany velitele mořských lidí a kmeta z Neruku. Tento muž brzy zemře – vidím to. Nyní ještě žije, ale jeho smrt se blíží rychlými kroky.

A pak je tady žena. Je krásná a jmenuje se Sidža. Ve velkých hnědých očích jí jiskří. Zlobí se. Zaujímá bojový postoj proti někomu, koho však nevidím. Přetrpěla toho hodně a je připravena vydržet ještě víc. Je to velká bojovnice. Nachází se na Nebesích a je zasvěcená ze strany královny a krále Gynésie i princezny ze Země na Nebesích. Sidže je okolo pětatřiceti let."

Saisfríd už už otevíral ústa, že věštce zarazí, ale pak si to rozmyslel. Ještě si poslechne, co řekne o něm samotném.

„Je tu také chlapec; může mu být tak patnáct šestnáct let a jmenuje se Saisfríd. Zamyšleně se kouše do spodního rtu a vraští čelo nad velkýma žlutýma očima. Je potomkem všech prvních zasvěcených. Ještě nikdy se nenarodil nikdo tak mocný. Má obrovskou sílu – ještě větší než původní zasvěcení. Oči má žluté po kmetovi z Neruku – on jediný měl žluté oči. Nikdo jiný se s takovou barvou očí dosud nezrodil – až teď Saisfríd.

A následujícím zasvěceným…"

„Dobrý. To stačí," přerušil ho hoch. „Už musím jít. Nebo ještě – kde je právě teď Sidža?"

„To tak přesně nedovedu říct. Vidím jen kamenný pokoj okolo ní. Jestli ji chceš najít, musíš si sehnat mapu."

„To také udělám," přikývl Saisfríd rozhodně a obrátil se k odchodu.

„Chlapče?" ozvalo se ještě za ním.

„Ano?"

„Neta. A hodně štěstí. A… dávej si pozor na oči! O žluté oči by Hanadak rozhodně stál."

SBĚRATELÉ OČÍ

Karalen procházela ulicí a rozhlížela se kolem sebe. V noci jako by snad venku nikdo nebyl – tedy kromě černých postav zahalených kápěmi a tmou.

Ale teď, jen několik minut po rozbřesku, se to na ulicích lidmi a životem jen hemžilo. Tu někdo vykřikoval: ovoce!, tam zase jiný chtěl vyměnit starý slamák za krajíc chleba. Z lidí vyzařovala jakási hluboko skrytá touha, s jakou se Karalen ještě v životě nesetkala. Oblékali se zde tak, jak se v Gynésii oblékali ve středověku, nebo tak si to alespoň Karalen myslela.

Stavby tu byly staré, zvětšiny čtyřpatrové činžáky. A jak v noci zjistila, všude se nacházely hluboké sklepy, obydlené chudou cháskou. Lidé v podzemí byli přívětiví… a báli se jí. Nazývali ji paní a padali před ní na kolena.

Věděla, že měla zemřít. Vstoupila na balvan zasvěcených. Jenže se stalo něco, s čím rozhodně nepočítala: náhle se ocitla na místě připomínajícím ráj. Vonělo to tam letním kvítím, krásní velcí ptáčci okolo ní vyzpěvovali a ona běžela s radostí v srdci vstříc svému dalšímu osudu.

Myslela si, že zemřela. Domnívala se, že se ocitla v jiném světě: ve světě zemřelých. A pak se před ní objevila zpívající zlatá mlha; tak líbezný zpěv nemohl vydávat žádný člověk. Byla to přímo nadpřirozená hudba. Karalen mlhou prošla a před ní se objevila malá holčička se zlatými vlásky, červenými rty a hodně velkýma tmavýma očima s dlouhými řasami. Smála se a Karalen s ní. Děvče svíralo v ručkách věnec z rudých květů a pověsilo ho Karalen kolem krku.

Potom byla Karalen najednou tady. Na kovové desce vprostřed ulice plné lidí. Rychle z desky seskočila, a hned jak to udělala, plát zmizel. Na krku se jí houpal uschlý věnec. Jako by neuplynul jen okamžik, ale několik dnů, co ho od děvčátka dostala…

A Saisfríd nikde. Snad celou věčnost na něho čekala, ale on se neobjevil.

Věděla, že nezemřela. Ocitla se v Zemi na Nebesích, ale byla tam sama. Saisfríd buď nepřešel z Gynésie sem, anebo je v této zemi, ale na jiném místě než ona.

„Paní," ozvalo se dívčím šepotem za Karalen.

Prudce se otočila. Stála za ní asi tak čtrnáctiletá dívčina; Karalen se alespoň zdálo, že by mohly být stejně staré. Měla světle hnědé, mastné vlasy a velkýma zelenýma očima hleděla k ní. Byla vyzáblá a hrbila se.

„Ano?"

Neznámá dívka k ní přistrčila tác s nevábně zapáchajícími šperky. „Neta, paní. Nemáte zájem o něco tady z toho?"

Karalen zaváhala. „A co to stojí?"

„Podle toho, jaký kus si vyberete, madam. Za něco bych prosila krajíc chleba, za jiné třeba i krajíce dva."

V Karalen hrklo. Věděla, že šperky mají mnohem větší cenu. Moc ráda by se s touto chudinkou podělila o to, co má, ale nemohla si to dovolit. Potravin měla u sebe už zoufale málo. Povzdechla. „Mrzí mě to, ale nemohu si od tebe nic koupit – za jídlo."

„Samozřejmě, paní," uklonila se dívka. „Nechtěla jsem vás obtěžovat."

„Neobtěžovala jsi mě! Ale možná…, možná, že bych ti mohla pomoci. Třeba bych se s tebou mohla podělit o zbytky svých skromných zásob – chtěla bych ale, abys mi řekla, proč mi říkáš paní."

Dívka se plaše usmála. „Vaše oči, madam."

„Co je s nimi?"

„Jsou krásné, odvážné."

„A proto mi tak říkáš?"

Dívka sklopila zahanbeně pohled. „Ne, paní – to váš přítel. Ten je mocný!"

„Přítel? O jakém příteli to mluvíš?"

„O velikém Hanadakovi."

„Hanadak? Neznám nikoho toho jména."

„Ale – jak je tedy možné, že žijete?"

„Protože jsem se narodila a dosud nezemřela. Proč bych tedy neměla žít?"

Dívka k ní pozvedla udiveně oči. „Vy neznáte Hanadakovy muže, paní?"

Zakroutila hlavou.

„To snad není ani možné, paní! Každý je zná!"

„Já však ne. Pověz mi prosím o nich něco."

„Jsou to sběratelé očí, madam. Zabijí každého, kdo je nemá zelené či modré. Jejich pán, hrozivý a mocný Hanadak, oči, které získají jeho muži, nakládá do zkumavek a provádí s nimi kouzla. Sběratelé očí se pohybují nocí. Nemají tvář; jsou to jen stíny v pláštích. Někteří z nich jezdí na obrovitých černých koních. Milují zabíjení. Koho objeví po setmění venku, toho zraní a možná i zabijí. Jejich úkolem je získávat pro Hanadaka tmavé oči. Proto je jich v městech po nocích tolik."

„A kde jsou ve dne?"

Dívka pokrčila rameny. „S prvními slunečními paprsky mizí."

„Aha. A co Hanadak?"

„Hanadak je stvořil. Povolal je z pekel, aby pro něho získávali oči. Bydlí v obrovské pevnosti, která se rozkládá na hrozivém místě mezi Svilonem, Antrisem, Božím chrámem, řekou Milosti a řekou Zesnulých. Veliký Pán šíří kolem sebe zlo. Už brzy, velice brzy propadne celá říše jeho moci. A pak bude zle. Se všemi bude strašně zle," dokončila dívka.

„Pověz mi – jsi zde šťastná?" zeptala se Karalen.

Dívka na ni překvapeně pohlédla. „Sí – vlastně ne. Neměla bych vám to ale říkat, paní."

„Mně můžeš věřit. Nikdy jsem neslyšela o Hanadakovi ani o jeho mužích. A tak ti teď zase řeknu něco já, co bych asi neměla: přišla jsem sem z Gynésie."

Dívka vytřeštila oči. „Ach, paní… to se mi snad jenom zdá. Znamená to tedy, že jste zasvěcená!"

„Ano, vypadá to tak. Dřív jsem to nevěděla, ale teď věřím, že tomu tak je." Zachmuřeně svraštila čelo. „Víš, chtěla jsem zemřít, a jen náhodou jsem zjistila, že jsem také zasvěcená. Nechme to ale stranou. Existují mapy Nebes?"

„Sí."

„Sí? To znamená ano?"

„Ano? Nevím, co to slovo znamená. Sí je přikývnutí, souhlas."

„Aha. Takže ano. Nevíš, kde bych mohla nějakou mapu sehnat?"

„Když se budete rozhlížet po ulicích, zcela jistě spatříte někoho, kdo vám je bude nabízet, paní."

„Hm. A neříkej mi paní ani madam. Nejsem o nic víc než ty. Pouze mám hnědé oči, ale to je u nás v Gynésii zcela běžné."

„Jistě!"

„A… mohla bych tě ještě o něco poprosit? Víš, nechci, abys o našem rozhovoru někomu říkala."

„Určitě budu mlčet, paní…" Dívka zrudla a opět si začala prohlížet své prosté boty.

Karalen luskla prsty. „Málem bych ti zapomněla dát to, co jsem ti slíbila!" Otevřela svůj batoh, vyndala objemnou knihu Jazyka mrtvých a tak se dostala ke čtvrtce chleba. Vytáhla svůj mečík, který nosila v pouzdru za pasem, a kousek ukrojila chudému děvčeti. „A ještě – jak se vlastně jmenujte tohle město?"

„Chesfr."

„Díky," usmála se na ni Karalen.

„Neta, madam…," kousla se do jazyku.

Karalen se na ni několik vteřin dívala, jak klopýtá s tácem se šperky pryč.

Také vykročila. Teď musí sehnat mapu Země na Nebesích. Pak se ještě někoho musí zeptat na to, proč deska, na které stála, když se zde ocitla, zmizela. Měla se zeptat té chudé holky s tácem. Jenže ji to napadlo až teď. Ve změti hlasů, které vykřikovaly, co prodávají, zaslechla zřetelně někoho, kdo nabízel mapy. Vykročila davem za hlasem.

Mapy prodával muž staršího vzezření. Jako všichni lidé, které zde Karalen viděla, měl i tento zelené oči. Jeho bradu krylo krátké šedé chmýří a na hlavě měl naražený černý klobouk.

Karalen k němu přispěchala. „Jednu mapu, prosím," poručila si.

Muž si ji se zjevným zájmem prohlédl. Několik vteřin hleděl do jejích tmavých očí. „A máš čím zaplatit, děvče?" ujistil se s náznakem úsměvu.

Karalen byla ráda, že jí nevyká. „Ano, myslím, že ano." Vyndala z kapsy několik gynéských mincí.

Prodávající se zasmál. „A k čemu by mi byly tyhle měděný cvočky, holka?"

Karalen se nahrnula do tváří krev. Až příliš pozdě si uvědomila, že peníze v této zemi nemají žádnou cenu. Poníženě vrátila mince zpátky do kapsy a vzápětí už zase hrdě vztyčila hlavu. „Co byste si tedy za svou mapu přál?"

„No, nejlíp něco pro mou ženu. Má jenom jednu sukni."

Karalen poskočilo srdce. „Ano, za mapu bych byla ochotná dát vám sukni. Jen jestli má vaše manželka stejnou postavu jako já!"

Muž si ji změřil pohledem. „Je vychrtlá úplně stejně jako ty," zhodnotil obě zároveň. „A výška by myslim odpovídala taky."

Karalen si sundala batoh a po krátkém přehrabování vyndala riflovou sukni. Nebylo jí to sebemíň líto – stejně ji od té doby, co opustila Sadžar (své rodné město, které leželo v Gynésii) neměla na sobě.

Prodavač zaujatě převzal část oblečení. „Takovej materiál jsem jaktěživ neviděl," zkonstatoval. „No, to je jedno." Už mlčky podal Karalen jednu z map, které měl srolované a přehozené přes rameno. „Nevim, odkud jsi, ani co tady chceš, ale neměla by ses tady ukazovat v takovym divnym oblečení. Ani tak nóbl mluvit. Upoutáváš na sebe moc velkou pozornost a nemůžou za to jen ty tvoje divný oči." Mrknul na ni a pokračoval ulicí dál.

Karalen zůstala překvapeně stát s mapou v ruce. Možná že má ten muž pravdu! Třeba by si vážně měla pořídit na sebe něco jiného – a taky začít jinak mluvit.

Ale potom se pousmála a poskočila. Byl to zatím sice pořádně zmatený den, ale alespoň neprší.

Danie se pokoušela pohybovat co nejrychleji a nejtišeji ulicí. Ale stejně neměla kam jít. Bylo jí deset let, její rodina se nakazila tyfem a ona musela odejít. Věděla však, že je to zbytečné. Už dávno se setmělo a Danie měla velké hnědé oči. Cítila, že sběratelé očí jsou nablízku.

Žila už jenom proto, že ve dne ani v noci nevycházela ven. Jinak by si ji vyčíhli Hanadakovi muži. Se sluncem sice vždycky zmizeli, jenomže Hanadak měl i lidské zvědy a Danii připadalo, že doslova všude. Nebylo tedy divu, že ač žila ve Svilonu, vůbec jej neznala. A teď na to už brzy doplatí.

Mohla sice jít k cizím lidem do jiného sklepa, jenomže všech se bála. Ostatní se tomu divili: měla přece odvážné hnědé oči! Jenomže Danie raději zemře, než aby se ponížila a požádala někoho cizího o pomoc. Její rodina a lidé, se kterými žila, věřili, že po smrti si stín zemřelého z Nebes najde jedno z těchto míst: buďto lesy Smrti, skály Mrtvých, anebo místo v řece Zesnulých. Prý před stovkami let pojmenovali (kvůli smrti) takto tato rozlehlá místa předci všech obyvatel Země na Nebesích. Jenže to bylo buď a nebo a Danie tomu ani za mák nevěřila. Podle ní to je jen jedna z mnoha pohádek. Ona si myslela, že ta místa byla tak pojmenována proto, že tam lidi nečekalo nic jiného než smrt. A stíny zemřelých chodily do jiného světa. Gynésie, moře, ostrov Neruku a Země na Nebesích byly jeden svět, do kterého patřili živí, a stíny přebývaly v jiném světě: v říši mrtvých.

Běžela po špičkách širokou ulicí. Někde za sebou slyšela klapot kopyt černých koní Hanadakových mužů. Sběratelé očí vidí ve tmě tak, jako normální lidé ve světle. Tomu Danie věřila. Proto nepochybovala o tom, že když potká některého z těch Hanadakových zlověstných přízraků, pozná, že má hnědé oči, a zabije ji. Potom jí oči vyjme z hlavy a odevzdá Hanadakovi. Nikdo nevěděl, jak jejich pán vypadá – pravděpodobně stejně jako jeho muži nemá tvář.

A pak je uviděla. Byli tři a vznášeli se několik palců nad chodníkem. Neměli koně, jen černý plášť a na hlavě, možná místo hlavy, kápě. Nebylo v nich vidět žádnou tvář. Danie pocítila na zátylku hlavy chlad, ale stála pevně, a vzpřímená hleděla na zakuklence. Ano, nebylo pochyb. Sběratelé očí spatřili její oči. Vyčkávala. Čekala na ně, až k ní dojdou a pak… pak ji jistojistě zabijí.

Jako by to už měli nacvičené, jeden z přízraků se oddělil z řady od druhých dvou a zaujal místo v čele. Už byl u ní; druzí se zastavili opodál.

A pak se všechno seběhlo tak rychle, že Danie stačila jen krátce vykřiknout. Sběratel očí se rozpřáhl lesklou čepelí kosy, již skrýval pod pláštěm, a usekl dívce hlavu.

Tělo se sesulo na zem bez známek života a hlava spadla na hruď nehybného těla. Pak se odkutálela vedle něho a tam, kam se hnula, zanechávala stopy krve.

Přízrak se pohnul a za okamžik držel hlavu za vlasy. Kostnatými prsty vydloubl nejprve levé a potom pravé dívčino oko.

OČI SOŠKY

Saisfríd spěchal noční vylidněnou ulicí. Za právě uplynulý den se toho hodně dověděl. Už věděl, proč lidem nahánějí strach jeho oči, proč po setmění není téměř nikdo k zahlédnutí na ulicích, dozvěděl se o sběratelích očí, o Hanadakovi, o tom, kam by různí chudí lidé chtěli jít, jen kdyby se nebáli odejít z města. Sehnal si mapu Země na Nebesích výměnou za pár gynéských zátek od piva, když prodávající ženě namluvil, že je získal za kus sýra. A také věděl, kam půjde dál: vydá se do údolí Mraků. Tam snad Sidžu nalezne. Jak se dozvěděl, do těch míst Hanadak dosud nezačal posílat své muže a je to tedy dobré místo, kam se schovat s podivnýma očima.

Teď byl ve městě jménem Zrnö. Podaří-li se mu odejít z města, které hlídají ve dne Hanadakovi muži z masa a kostí a v noci jeho sběratelé očí, bude mít šanci dojít do údolí Mraků? Jen aby tam Sidža doopravdy byla!

Saisfríd cítil, že momentálně je ze všeho nejdůležitější, aby se dostal odtud. Jestli narazí na sběratele očí…, no alespoň má za pasem v pouzdře dýku, kterou mu věnoval otec, když ho pouštěl z rodného ostrova. Dýka prý patřila Saisfrídově matce; pochyboval však, že by mu stačila na Hanadakovy zrůdy. Za včerejší noci je potkal dvakrát, z toho jednou jely na koních. Doopravdy se nepodobaly lidem: vidět byly pouze černé pláště, vznášející se dva tři palce nad zemí. Vysocí možná byli jako normální chlapi – když byli na koních, seděli jako obyčejní lidé. Ale jinak se lidem vůbec nepodobali. Kdo může být Hanadak, když dokáže stvořit něco takového? Když je Saisfríd potkal, měl vždy štěstí, že byly v jeho blízkosti nějaké nezamčené dveře, kterými mohl vklouznout do některého z činžáků. Ve sklepech bydleli lidé bídně, ale v bytech jen o málo lépe.

A navíc zde fungoval obchod stejně jako na Neruku: říkalo se mu směnný; nebylo zapotřebí žádných peněz, ale zboží, o které měl člověk zájem, mohl vyměnit za jiné věci nebo si je odpracovat.

Saisfríd se znovu převlékl do oblečení, které měl ze svého ostrova: do kožených tříčtvrťáků a strohého pláště, jenž byl tvořen pouze pruhem látky. Musel si však sehnat něco, co by ho zahřálo – za černou mikinu z Gynésie vyměnil špinavý, šedivý svetr, který mu dosahoval až téměř po kolena. Byla to naprosto odporná část oblečení, ale alespoň teď vypadal jako člověk, který patří sem, na Nebesa. Co však vyměnit nemohl, byly jeho oči. Nemohl je ani zakrýt: tmavé sluneční brýle tu nebyly k sehnání. Boty si sundal. Někteří lidé zde sice chodili v plátěných botách, ale jemu nevadilo chodit bos. Byl na to zvyklý z Neruku.

Před chvílí Saisfríd vešel v zamyšlení do jedné z ulic, do které nevedly žádné dveře domů. A teď na to doplatil. Před ním se zčista jasna objevili dva pěší sběratelé očí. Saisfríd neměl kam se schovat a na útěk bylo už příliš pozdě. Byl si jist, že sběratelé očí umí být tuze rychlí, když chtějí. Sklopil hlavu, aby mu do jeho žlutých očí nebylo vidět.

A pak byli Hanadakovi muži v mžiku u něho. Jeden vytáhl zpod pláště kosu. Svíral ji v kostnatých rukách.

Saisfríd se nebál, a to hned z několika důvodů: uvědomil si, že když má zakuklenec ruce z kostí, musí mít i tělo. A navíc mu nemůže ublížit: tedy Saisfríd doufal, že nemůže. V knihovně v Gynésii mu Zetgay probodl srdce, ale on přesto nezemřel. Věděl, proč zůstal naživu: nemohl zemřít. Neměl zemřít. A pokud se to od té doby nezměnilo, ani teď se mu nemůže nic vážného stát. Už začínal tušit, proč tehdy, když po něm skočil jaguár, se jemu nestalo nic, kdežto zvíře se proměnilo v ledový vítr. Byl to stejný důvod jako v jeho konfliktu se Zetgayem: nemohl zemřít. Ale teď možná zemřít může: každopádně se to už brzy dozví.

Přízrak se rozmáchl kosou – a ta mu náhle zmizela z pahýlovitých rukou. Zrůda vydala vysoký nadpřirozený skřek. I lidem s hnědýma očima by při něm určitě tuhla krev v žilách, ne však Saisfrídovi. Ten se hlasitě zasmál a náhle pocítil neodbytnou touhu stáhnout zakuklenci kápi z hlavy. Udělal to. Vykřikl. To, co spatřil, nebylo sice nijak hrozivé, ale velice ho to překvapilo. Náhle věděl, co jsou sběratelé očí zač: byli to lidé. Tento tedy jistě býval kdysi člověkem, ale teď z něho zbyla pouze kostra. Saisfríd spatřil holou bílou lebku s důlky po očích, se dvěma nosními otvory a rozšklebenou čelist se zkaženými zuby. Lidská kostra obrátila hlavu k nebi, zařvala… a v následujícím okamžiku se rozpadla v hromadu kostí.

Saisfríd zůstal ohromeně stát. Tak to kostry sloužily Hanadakovi! Těch se každý tolik bál! Kdyby se mu podařilo přemluvit lidi, aby proti kostrám bojovali…, přece by stačilo, aby jim strhali kápě. Pak, až by lidé zlikvidovali kostry, mohli by se třeba postavit proti samotnému Hanadakovi.

Ano, musí poštvat lid z města proti sběratelům očí! Možná při tom zemřou stovky lidí z masa a kostí, ale to se vyplatí, aby ostatní nemuseli žít v takové hrůze, v jaké žijí teď. Saisfríd se rychle rozhodl, že se nevydá do údolí Mraků, ale zůstane zde a bude se snažit rozšířit mezi lid informaci, co jsou Handakovi muži zač. Teprve potom se vydá hledat Sidžu.

* * *

Karalen tuto noc strávila na jedné z půd, kde se nedržela žádná nemoc.

Hned brzy ráno vyrazila do ulic. Minulého dne bylo město plné lidí, ale dnes jich potkávala o hodně méně. Možná že se dostávala blíž k městským hradbám.

Dozvěděla se, že tam hlídkují Hanadakovi strážci; nejsou to prý žádné zrůdy (jako sběratelé očí), ale normální lidé z masa a kostí. Ty bude muset nějak obalamutit, aby ji z města pustili.

Ještě netušila, kam chce přesně jít; věděla pouze, že musí za Saisfrídem. Dozvěděla se také, proč plošina, na které se objevila po příchodu do Země na Nebesích, zmizela: každých dvacet čtyři hodin se přemisťovala jinam. Karalen se ale nepodařilo zjistit, v jaký čas přesně; lidé, kterých se pokud možno nenápadně vyptávala (tak, aby nevzbudila podezření), to nevěděli, a ona měla rozbité hodinky a ocitla se na Nebesích právě tehdy, když z Nebeského nebe zrovna pršelo, a tak nemohla ani podle slunce určit, kolik mohlo být hodin.

A to byl také další veliký problém. Snad nikdo nevěděl, kde se přenosná plošina objeví příště.

Karalen dál zajímalo, co by se jí stalo, kdyby na plošinu vstoupila a nebyla zasvěcená. Prý nic – prostě by se do Gynésie nepřemístila a ani by nezemřela.

Konečně spatřila Karalen zeď vysokou možná čtyři yardy, postavenou z betonu, která oddělovala Chesfr od krajiny kolem něho. Navrchu zdi byly přidělané ostny. Jediný pohled dívce stačil, aby zjistila, že nemá nejmenší šanci se přes ni dostat. Musí najít jiný způsob, jak obejít strážce města. Jen aby nemusela použít svou zbraň: stříbrný mečík, který patříval její (nyní mrtvé) matce. Unesli ji mořští lidé a Karalen stále nevěděla proč. Právě proto, aby matku nalezla, se vydala spolu se Saisfrídem na cestu. On hledal adérú sidžú; ona Schetritu.

Karalen měla také sestru a samozřejmě i otce. Sestra se jmenovala Nenta a otec Lainart. Karalen o nich ale nechtěla zrovna teď přemýšlet. Bylo by jí ještě hůře a smutněji. Ani jeden totiž již nebyl mezi živými; to Utgart, mladík se zelenýma očima, je oba zabil. Strávila s ním a se Saisfrídem asi týden. Vlastně je oba dva zachránil před smrtí, když na ně zaútočili mořští lidé. Utgart Petrige byl mořský člověk a to znamenalo, že pocházel z moře okolo Gynésie. Jenomže potom co zavraždil Lainarta, si uvědomil, že už nechce být takový jako dosud, že už nechce na rozkaz krále mořských lidí zabíjet nevinné lidi. A tak Karalen a Saisfrídovi pomohl; zabil sice své, ale přesně toho chtěl docílit.

A teď když Karalen nevěděla, kam jít hledat Saisfrída, zůstala úplně sama. Bez matky, otce, sestry i bez svého nejlepšího přítele Saisfrída… toho má však šanci nalézt: na rozdíl od ostatních blízkých nebyl mrtvý. Saisfríd pro ni celkově znamenal někoho, na koho se mohla spolehnout i v té nejtěžší chvíli. Měla ho ráda, jako… jako někoho, kdo pro ni hodně znamená. Jinak to vyjádřit nedokázala. Cítila k němu něco, co nedovedla nikam zařadit. Bylo to možná pouto hlubokého přátelství, možná i něco víc. Nevěděla proč, ale připadala si bez něho malá a zranitelná v cizí zemi, v cizím světě… Nebyla si zdaleka jista, jestli by teď dokázala proti nějakému člověku použít svůj mečík. Již třikrát jí posloužil jako vražedná zbraň a možná bude pro její život důležité, aby jej použila znovu. Teď se však necítila dost silná na to, aby kohokoli zabila.

Když se rozhlédla okolo sebe, spatřila dva malé chlapce. Zamířila k nim.

Vyděšeně na ni valili svá zelená očíčka. Oba je měli středně velké na svůj věk a oběma je lemovaly středně dlouhé černé řasy. Hlavy jim kryly rovné světlé vlasy. Byla to dvojčata. Obrátili se a zamířili rychle ulicí nazpátek, odkud přišli.

„Počkejte!" křikla za nimi dívka a rozběhla se k nim ve svých nových, tyrkysově modrých volných šatech s dlouhými rukávy. Na trupu byly pletené bílou, nepatrně zašedlou vlnou. „Nechci vám ublížit! Jen bych ráda, abyste mi trochu poradili."

Chlapci se po ní nervózně ohlédli. Zjevně váhali. Nakonec se zastavili.

Karalen (mírně udýchaně) ustala v běhu. Rukou si pročísla svoje hnědé vlasy, které jí dosahovaly kousek pod lopatky.

„Co chceš?" promluvil tiše jeden z malých chlapců.

Dívka vyloudila na tváři úsměv. „No, potřebovala bych se nutně dostat z města. Jenomže se bojím, že mě strážci nepustí. A tak bych se vás chtěla zeptat, jestli třeba nevíte o nějakém jiném způsobu, jak se odtud dostat a neprocházet přitom kolem stráží, ani nepřelézat zeď. Myslím, že bych vám mohla nabídnout na oplátku něco k jídlu," dodala ještě rychle.

Chlapci si vyměnili důležité pohledy.

„No," prohlásil jeden z nich, „známe někoho, kdo ví o jedný bezva díře ve zdi."

„Cože?" podivila se Karalen. „O díře v betonu? Co je to za nesmysl?"

„Jestli se ti nelíbí prolejzat dírou, je to tvůj problém," opáčil naštvaně druhý z hochů.

„Ne, to ne! Bylo by to bezvadné! Jenom mi to připadalo trošičku divné, to je všechno. Prozradíte mi, kde toho, kdo ví o díře, najdu?"

„Pojď s námi," navrhlo jedno z dvojčat.

Prošli dvěma ulicemi, než se zastavili před domem s oprýskanou omítkou.

„Genro! Genro," začali se překřikovat hoši.

Po malé chvilce vykoukla z okna ve třetím patře rozčepýřená hlava malého děvčátka.

„Genro! Pojď ven!"

„Už jedu, klucíí!" vypísklo nadšeně děvče, přehodilo nohy přes rám okna, jednou rukou si přidrželo sukýnku, druhou rukou se chytlo rezavé trubky okapu a před užaslou Karalen sjelo bleskurychle dolů.

„To bylo fakt dobrý," ocenil její výkon jeden z chlapců.

„Díky," usmála se dívka a potom se trochu vyděšeně zahleděla svýma velkýma zelenýma očima na Karalen.

„Neboj se jí, Genro. Chtěla by od tebe pomoc a nabízí za ni jídlo. Ráda by se dostala pryč z města," vysvětlil jí druhý chlapec.

„Aha. Hledá ten otvor ve zdi; někdy jím prolézají moji rodiče, když už nemáme žádné jídlo, tak chodí ven pro ovoce. Pojďte se mnou," vyrazila hned ulicí, následována trojicí, jež jí sotva stačila.

Chvíli šli podél zdi, když Genra náhle zprudka zastavila a odklopila kus velkého železa, jenž tvořil jakási dvířka otvoru, který vedl ven z města. Otvor měřil v průměru přibližně jeden a půl lokte. „Tak," prohlásilo děvče, „a teď chci tu slíbenou odměnu."

„No jasně," přitakala Karalen a podala dívčině kousek sýra. „Víc ti dát nemůžu," řekla omluvně.

„Hm, nevadí," převzala od ní Genra nabízené jídlo.

„A co my?" dožadoval se zdrceně svého hoch.

„Vám dám tohle," řekla Karalen a vytáhla z batohu gynéské mince. „Určitě se vám to povede vyměnit za něco potřebnějšího," vysvětlila.

Pokrčili rameny a obrátili se k odchodu.

„Neta," poklonila se trochu i Genra a spěchala hned za kluky. V mírném větříku jí vlály světlé vlásky.

„Počkej," křikla za ní Karalen. „Někdo přece musí zadělat ten otvor, až jím prolezu ven."

Děvče se ohlédlo a povýšeně odfrklo: „Copak to nedokážeš udělat sama?"

„Ale…"

Genra však už byla pryč.

Karalen si povzdechla. Prosoukala se otvorem hlavou napřed a pak zase prostrčila ruce nazpátek, aby se pokusila přiklopit desku k otvoru. Po chvíli se jí to doopravdy podařilo.

Konečně vstala a rozhlédla se okolo. Příroda byla pochmurná. Bylo tam dost ticho; neslyšela žádné cvrlikání ptáčků, pouze se tu a tam ozvalo zakrákání vrány. Nikde to nevonělo létem, nekvetly tam žádné květiny; viděla pouze zubožené stromy se zbytky listí a plodů a zemi bez zelené trávy, jen s hnědou nebo žádnou, jako kdyby byl podzim. Byl to krajně depresivní pohled.

Karalen se shýbla pro batoh, který předtím prohodila otvorem, a nasadila si ho na záda. Musí odejít co nejdále od města. Ještě se pořád nerozhodla, kam jít, ale umínila si, že nejprve najde nějaké veselejší místo, na něm si rozloží mapu a teprve potom určí svou další cestu.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Tajemství stínů.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.