© Bohuslav Švec
© Nakladatelství Petrklíč
ISBN (tištěné) 80-7229-161-8
ISBN (epub) 978-80-7229-419-0
ISBN (mobi) 978-80-7229-420-6

Tuto knihu věnuji Moulikovi

NĚKOLIK SLOV ÚVODEM

Když někdy v pátém století přišla do České kotliny rozhodující vlna slovanských kmenů, byla prý tato země pustá a zarostlá vegetací. Nové kolonisty vítaly neprostupné lesy plné zvěře, ptáků i ryb v řekách a potocích. Slované byli uchváceni krásou přírody i jejím bohatstvím. Nebylo se čemu divit, protože stepi a nehostinné kraje, odkud přišli, jim zajisté neposkytovaly to, co zde nalezli.

Ta země však byla opravdu krásná.

Nikdo z nových osadníků ale netušil, že Bohemie, jak tuto zem možná nazývali její dřívější obyvatelé, má již část své heroické doby dávno za sebou a že zdaleka není tak pustá, jak vypadá. Jistě, mnoho lidí zde nežilo, ale Slované nepřišli do liduprázdného prostoru. Nemohli však tušit, když nalézali zbytky oppid, krásných předmětů a zbraní, že zde před půl tisíciletím ještě žil národ, jehož kultura byla několikanásobně vyspělejší než veškeré slovanské znalosti té doby, že tato země produkovala užitné umění, které se mohlo směle rovnat řemeslnou úrovní římským dílnám, že dívky a ženy tohoto národa se zdobily šperky, které by jim mohly závidět i patricijky v tehdejším impériu, že jejich muži vzbuzovali respekt i u římských legionářů a to nejen svou statečností a odvahou, ale i zbraněmi, jež uměli vykovat.

Zbytky tohoto národa asi nebyly schopny vzdorovat tisícům nových kolonistů, a tak se postupně s nimi smísily, jako už jednou ve své historii s markomanskými Germány a Kvády, ale v žádném případě to však ani jednomu z těchto národů na škodu nebylo. Keltové – chcete-li Bójové, kteří zde žili, se nijak nelišili svým myšlením od člověka jednadvacátého století. Milovali se a nenáviděli, pomáhali si i škodili, byli stateční i zbabělí, měli rádi hudbu, tanec i poezii. Snili své sny a kuli své meče i plány. V každém z nás, kdo jsme se narodili v této nádherné zemi, již obklopují hradby jejích hor, koluje alespoň kapka keltské krve. Keltské, germánské i slovanské. Nemusíme se za ni stydět, je to dědictví hrdých a vyspělých národů, které zde po sobě zanechaly svoji vizitku, i když už je to tak dávno.

Dějiny však nejsou černobílé a jen arogantní hlupáci si mohou myslet, že jsou oprávněni je předělávat podle svých představ. Všechny národy a všichni lidé, kteří v této zemi kdy zabodli svá kopí, měli přeci svou pravdu, motivovanou snahou o přežití a spokojený život, jenž jim velel chovat se tak či onak. Tato skutečnost vždy ovládala jednání a životy jednotlivců, tak jako je tomu i dnes.

Příběh, který vám budu vyprávět ústy svého hrdiny, se odehrává na přelomu věků. Chcete-li, zaposlouchejte se do tichých slov, kterými vám můj hrdina vylíčí svůj obyčejně neobyčejný život.

Autor

PROLOG

Jsem Zag – člověk zrozený do doby předělu věků, kdy se národy přemisťují jako přelétaví ptáci a krev nemá větší cenu než ranní rosa v trávě. Slunce, které pozvolna zapadá, bodá do očí, ale již brzy zajde za vrcholky stromů neproniknutelných bohemských hvozdů. Kámen, na němž sedím, ještě donedávna sloužil jako obětiště bohů, dnes je vyvrácený a pohozený zcela bez jakékoliv posvátnosti. Tráva jej obrůstá a brzy zaroste úplně.

Blíží se noc. Bude temná, možná temnější než všechny předchozí.

Dnes si již ani nevzpomenu, kolikrát jsem takto v životě seděl u zničené svatyně a v duchu se vracel ve vzpomínkách k tomu, co ovlivnilo můj život a která rozcestí určovala moji další pouť. I díky jim jsem prožil to, co jsem prožil. I tato rozcestí způsobila, že jsem se naučil všechny latinské znaky a mohl tak zaznamenat své myšlenky pro příští čas, pro jiné lidi, kteří se snad tomuto umění naučí rovněž.

Po tom všem, co mě potkalo, mohu říci, že každá doba je zlá a radosti života bývají spíše jen malé. O to však více by se z nich měl člověk radovat a těšit.

Jsem Zag a prožil jsem toho tolik, že musím alespoň něco z toho sdělit ostatním, aby nedělali stejné chyby, kterých jsem se dopouštěl já, a poznali, že život je neopakovatelný a žádný z bohů jej neumí člověku vrátit, jestliže ho ztratí.

Krev vyteče, srdce přestane bít a život je nenávratně pryč. Vím to. Můj meč mnohokráte vnikl mezi žebra bojovníka a nejednou jsem byl blízek smrti, když kolem mé hlavy svištěly šípy a kov zbraně třísknul o můj štít. Druid ani kněz neumí vrátit život do těla, jež zemřelo.

Jsem Zag – bojovník a litec kovů, kovář a bard, otrok i patricij, šťastlivec i nešťastník. Kolem mě prošlo již mnoho zim a jar, mé oči viděly právě tolikrát zralé obilí i květy třešní jako spadlé listí či vánice a bídu lidí, nevím však přesně, kolikrát za tu dobu jsem otřel čepel svého meče o koženou suknici a lačně se napil vody z přilbice po skončené bitvě. Často, velmi často.

Jsem starý a unavený. Mnoho mých druhů, které jsem dobře znal, již zanechalo svůj prach na cestách světa. Dnes bych snad ani nevzpomněl, co milých tváří již zakryl čas závojem smrti a já stále ještě pamatuji rysy jejich tváří i světlo jejich očí.

Viděl jsem slévat se kmeny a národy coby jednotlivé součásti bronzu, vytvářející pevný a zdánlivě trvalý a odolný kov, aby se později rozplynuly pod náporem a žárem jiných národů, jež přicházely ze všech světa stran. Proto vím, že nic není trvalé a nic není navěky. Snad ani bohové ne. I to jsem zažil, kdy se lidé odvrátili od staletí uctívaných model a počali se klanět jiným bohům, od nichž čekali větší pomoc a pochopení.

Snad jenom lidská nenávist a zloba přetrvají věky.

Žil jsem mezi lidmi i v osamění. Dovedl jsem celé dny strávit v lesích a pozorovat zvěř. Měl jsem pocit uspokojení a trvalo mnohdy dlouho, než se mi zastesklo po lidech. Rozumět zvěři není tak těžké a dá se tomu naučit. Zvěř má předvídatelné chování – člověk je však ve svých skutcích nevypočitatelný. Stejný člověk ti jednou podá pomocnou ruku, když jsi v nesnázích, a tentýž tě při jiné příležitosti probodne mečem. Viděl jsem, jak se láska dokáže změnit v strašlivou nenávist a naopak divoká nenávist ve spalující lásku. Nechci již proto nikdy podléhat těmto zhoubným lidským vášním a raději budu v ústraní sledovat to nedůstojné lidské hemžení.

Také já jsem však poznal radosti života a okusil jsem též, jaké slasti a rozkoše může přinášet láska a milování. Znám ony opojné pocity a vím, že v lidském životě stojí za to umět s těmito věcmi zacházet, vím ale také, jakou chuť má neomezená moc nad lidmi, když můžete ovládat jejich osudy. Zažil jsem však také drásavé sžírání bezmoci i sílu následující nenávisti, která dokáže vzedmout všechny schopnosti člověka a vyburcovat jej k činu, jenž ale přinese uspokojení vaší duši jen zřídka.

Na světě je jen málo pocitů, které jsem dosud nepoznal, a proto vím, že nic není tak složité jako nitro člověka a jeho vnitřní svět. Tomuto světu nelze porozumět. Je to mé konečné poznání starce, který již nemá co ztratit, a tak si ani nic nenamlouvá ani nepřikrašluje a přijímá dary života tak, jak mu jsou dány přízní bohů. Nezastírám však, že ve svém mládí jsem byl žádostiv všeho poznání a radostí světa a nebál jsem se tehdy ani bohů ani gmonů. V mém srdci nebylo příliš pokory a byl jsem ochoten třeba se i bít pro správnou věc – a co je správná věc, jsem byl také ochoten se od moudrých učit. Nicméně často jsem však byl se svým úsudkem velmi rychle hotov a nelámal jsem si hlavu přílišnými složitostmi věcí. Takové je však mládí asi vždy.

Chci-li však vyprávět příběh svého života, musím se vrátit až ke chvíli svého zrození. Má matka mě prý porodila v době velkého hladu, kdy mráz pronikal stěnami chýše a ani oheň nedokázal ohřát prostor, kde zabaleni v kožešinách plakali mí starší bratři a sestra. V lesích, jen těsně za palisádami oppida, vyli vlci stejně hladoví, jako jsme byli my, a zvěř utekla do odlehlých koutů hvozdu. Toho času prý byla zima velmi dlouhá a mnoho lidí skosil hlad a mráz. Rodina mého otce však přežila. Přestože již dávno došly zásoby ječné mouky na placky i lůj v nádobách, dokázal otec ulovit vždy něco drobné zvěře či ptactva a udržel tak při životě svých pět dětí včetně novorozence i svoji ženu. Byl to silný muž a nebál se v lese nikoho. Dokázal se postavit medvědovi stejně tak jako rozzuřenému zubrovi. Úder jeho sekerou, vlastnoručně vyrobenou, znamenal pro zvíře, stejně jako pro člověka, ukončení života.

Když slunce konečně trochu prohřálo zemi a rozpustilo naváté hory sněhu, nechal mi otec uvázat kolem čela modrou stuhu a druid mě pozvedl ke slunečnímu kotouči, abych tak byl přijat mezi příslušníky rodu. Dali mi jméno Zax, bójsky Zag, což v řeči Latinů znamená „Spravedlivý". Můj otec byl váženým členem společenství. Odléval z bronzu nářadí i zbraně. Uměl z kovu vytepat krásné ozdoby na meče i na dívčí hrdla. Koval jehlice i přezky stejně tak dobře jako rádla k pluhům. Rád jsem se jako malý chlapec díval, když se oháněl palicí a na kamenné kovadlině mu rostly pod rukama často i železné meče, na které pak nasazoval bronzové jílce jemně tepané v krásných ornamentech. Takový meč byl za mého dětství velmi drahý a železné pruty na jeho vykování bylo možno získat od kupců pouze za několik zlatých mincí či medvědí kůži. Vzpomínám si, jak otec zakoupený prut vždy ozkoušel jazykem, aby zjistil, jak je kvalitní, a již dopředu věděl, jak pevný meč z něj bude moci ukovat. Železné pruty prodávali vždy kupci přicházející ze strany východu slunce, zatímco ti, kteří vedli karavany od půlnoční strany, přinášeli jantarové šperky a ozdobné gombíky. Měli i ostré krátké meče a dýky, ale ty nikdy nechtěli prodat, protože byly vyrobeny z nejlepšího železa a někde hodně daleko na půlnoční straně světlovlasými lidmi s očima modrýma prý jako voda v potoce.

Jako dítě jsem velmi brzy běhal a má matka říkala: „Ty budeš celý táta – vzpurný a divoký, oppidum ti bude malé!" Jak hluboká to byla tehdy pravda, neměla zajisté tušení.

Když uběhlo šest zim mého věku, přicházelo jaro. Sníh roztál a tráva začínala vylézat zpod nahnědlého povlaku země. Jako každý rok v tuto dobu i tentokrát divoké vody z kopců zabarvily vodu v potoce do okrova a pokaždé, dříve nežli se člověk mohl napít, musel ji nechat v nádobě odstát, aby se kal a jíl usadily na dno. Pak se dala voda pít, i když nebyla moc chutná. Toho roku však dobrá zřejmě nebyla ani po odstátí. Matka jí nabrala plný džbán a postavila jej pod přístřešek u chaty, abychom se my děti mohly napít, až přiběhneme žíznivé ze svých her. Byl jsem tehdy s otcem na břehu potoka a pozoroval, jak kronglí loví pstruhy, kteří vylepšovali náš poměrně skromný jídelníček. Pečení pstruzi byla vždy pro každého Kelta obrovská pochoutka. Sluníčko začínalo hřát, úlovek byl slušný, a tak jsme ani já ani otec nepospíchali domů. Představoval jsem si, jaký kus ryby asi dostanu, a v těchto slastných představách jsem poskakoval kolem otce po cestě do stráně. Mí starší sourozenci mezitím již přišli domů a hltavě se všichni napili z přineseného džbánu. Napila se i matka. Také já jsem chtěl rychle ukojit svou žízeň, a tak jsem nedočkavě vztahoval ruce k nádobě. Má snaha však byla tak nešikovná, že jsem matce vyrazil džbán z rukou a ten se po pádu na kamennou dlažbu rozbil na mnoho kusů. Voda vytekla. Matka se velmi zlobila a dostal jsem záhlavec, jen mi v hlavě luplo. Nedalo se však nic dělat. Drahý džbán na vodu byl ten tam a znamenalo to koupit nový od souseda, který se výrobou nádob zabýval. Poslali mě tedy pro novou nádobu, protože bez vody se v žádné domácnosti nikdo dlouho neobejde, a já s pocitem pokoření vztekle kopal do kamínků na cestě.

Soused mi nový džbán dal, protože věděl, že můj otec jej dobře zaplatí. Nebyli jsme zas tak chudí jako mnozí jiní, ale neplánované vydání to přeci jen bylo. Sešel jsem po cestě k potoku a viděl, jak na dálku asi dvou set kroků proti proudu vytahuje starý Cherkax něco podivného z vody. Postavil jsem opatrně džbán na zem a rozběhl se k němu. Dětská zvědavost mi nedala, abych se nepodíval, co to vlastně má. Již několik kroků od něho jsem ucítil zápach mršiny a viděl, že ve vodě uvízl na mělčině mrtvý srnec již ve značném rozkladu. Cherkax jej vytáhl z vody bidlem a znechuceně na mě zavolal:

„Jdi odsud, odejdi! A ne abys bral tu vodu, nechej potok chvíli odtéci!"

Vrátil jsem se tedy ke svému novému džbánu a usedl na břeh. Pozoroval jsem vodu a poslouchal klokotání potoka. Po dlouhé chvíli jsem nádobu naplnil a stoupal vzhůru k domovu. Proti mně běžel můj starší bratr Kerhan a již z dálky bylo vidět, že mi nadává. Doběhl ke mně a křičel:

„Kde jsi s vodou tak dlouho, matka tě již marně shání, potřebuje ji na vaření."

Zrychlil jsem tedy krok a spěchal k matce. Přivítala mě huhláním o neposlušném klukovi, který jen přidělává starosti a výdaje. Ale pozoroval jsem, že je nějaká nesvá. Po chvíli si však i Kerhan, Mardob, ale také Sardex a sestra Maba jen o rok starší než já začali stěžovat na bolesti břicha a závratě. Matka odešla za chatu a viděl jsem, jak zvrací. Bylo mi to divné, protože ani mně ani otci nebylo nic. Teprve později jsme si všichni uvědomili, že pouze my dva s otcem jsme nepili vodu z rozbitého džbánu. S večerem se již nebyli schopni udržet na nohou a museli ulehnout.

Podivná nemoc však nenavštívila pouze náš dům, ale rozšířila se ještě do jiných chat a jiných rodin. Nepomáhaly žádné bylinky ani lektvary starých bab. Během jedné luny zemřelo v oppidu celkem 32 lidí včetně dětí, žen i mužů, starce nevyjímaje. Bohové si vybrali krutou daň jara, kdy každý již vítá blízkost a teplo slunce a těší se z nově se rodícího života vůkol. Toho jara zemřeli všichni moji bratři, sestra i milovaná matka. Zůstal jsem sám s otcem.

Když uhasl pohřební oheň, smetl otec s druidem popel do zakoupených pohřebních váz a uložil je do země, kterou předtím druid požehnal. Na vlastní obřad si již moc nepamatuji, vím jen, že jsem plakal a že mě otec držel kolem ramen.

Tak skončilo mé bezstarostné dětství a vše od té doby už bylo jiné. Zůstali jsme sami. Oba jsme stáli na křižovatce lidských osudů a netušili, co nám příští čas přinese. Snad to bylo dobře.

Najednou jsem byl sám. V chatě, kde dříve bylo stále hemžení dětí, kde vládla svou ráznou osobností matka, bylo najednou ticho jako uprostřed lesa. Věci, které dříve někomu patřily a sloužily, najednou ležely opuštěné bez užitku. Nevydržel jsem dlouho sám v prázdné chatě a utíkal ven, ale ani hry s ostatními dětmi mě nedokázaly zaujmout natolik, abych zapomněl na svůj žal a úděl. Otec byl skoro celý den v kovárně s Elekem a já mohl jen bezcílně bloumat oppidem, nebo utéci do lesů. Na dlouhé výpravy jsem se však bál, protože matka nám dětem vždy kladla na srdce, že nesmíme sami chodit mimo hradby, nejdále k potoku, nikdy už ne k řece, která také nebyla daleko.

Probouzel jsem se sám, protože otec byl již od svítání v kovárně. Snědl jsem placku, kterou mi připravil Elek, a celý den jsem byl odkázán pouze na sebe. Chodíval jsem k potoku a snažil se chytat pstruhy, ale moc úspěšný jsem nebyl. Několikrát se mi sice povedlo vyhodit rukama na břeh rybku, ale na krongli jsem byl příliš malý, byla na mě těžká a voda v potoce ještě ledová, takže mi skoro omrzaly nohy, když jsem se brodil. Sedával jsem tedy na břehu a plakal. Plakal jsem lítostí, bolestí i vztekem, že ostatní děti mají sourozence i matku a já vlastně nikoho, s kým bych mohl přes den promluvit. Z kovárny mě vyháněli, abych nepřišel k úhoně, a tak jsem jen z dálky směl pozorovat, jak otec s Elekem pracují. Dnes mohu z vlastní zkušenosti říci, že i malý chlapec může mít problémy stejně velké a neřešitelné jako dospělý muž, protože je prožívá naprosto stejně. Odraz v jeho duši se v ničem neliší od toho, co prožívá dospělý člověk i později, po celý život. Toužil jsem po něze a pohlazení, po tom, abych se mohl někomu svěřit se svým trápením, a chyběla mi i ta malá potrestání za darebnosti, jež jsem páchal. Nakonec jsem se začal stranit i dětí, protože jsem byl sám, bez starších sourozenců, kteří by se mě zastali proti silnějším vrstevníkům. Celý svět jsem vnímal jako nespravedlnost, jíž mě bohové obdařili. Když to nešlo jinak, vytvořil jsem si vlastní svět, ve kterém byli všichni, které jsem měl rád a kteří mi nyní scházeli, kde vládla pohoda a byl dostatek všeho, co mi chybělo. Vybavoval jsem si pohádky, které mi maminka vypravovala a já v nich mohl být hrdinou, jenž všechny přemohl. Dnes již vím, že takový svět si může vytvořit i člověk mnohem zkušenější a starší, aby tak zahnal nespokojenost se skutečným světem, ve kterém musí žít a jenž se mnohdy jen málo podobá tomu, co by si sám představoval. Naštěstí má skutečná samota netrvala tak dlouho.

XERAN

„Jsi silný a vážený muž, Xerane," pravil druid k mému otci jen několik lun po pohřbu našich drahých. „Nehodí se, abys uléhal sám. Až uplyne doba smutku, kterou jsem určil na dobu deseti lun, kup si nějakou statnou a dobrou otrokyni, která ti bude oporou v domácnosti, útěchou v loži a postará se ti o syna. Musíš myslet i na něho. Během několika dní dorazí od západu slunce kupecká karavana a jistě si mezi jejím zbožím vybereš vhodnou ženu."

Otec zlobně pohodil rukou a zamračil se, druidovi však neodporoval. Byl to přeci jenom svatý muž, požehnaný znalostmi věcí, jež jsou obyčejnému člověku skryty, těšící se všeobecné úctě a uznání. Tento hodný člověk, nesmírně moudrý, často musel říkat i nepříjemná slova. Všichni naši lidé ho však milovali a on jim radil i pomáhal v těžkých situacích. I nyní bylo vidět, že po počáteční odmítavé reakci otec o jeho slovech přemýšlí.

Druid však pokračoval:

„Vím, Xerane, že rána ve tvém srdci je nyní čerstvá a potrvá mnoho zim, než se zahojí, ale slunce chodí stále po obloze, nezastaví se ani na chvíli a osudy lidí je neovlivní. Zůstal ti chlapec, je zdravý a ty jej musíš naučit všemu, co sám dovedeš, aby se z něho stal kovář a bojovník. Potřebujeme takové muže. Je zlá doba. Keltské rody se perou mezi sebou, od západu proniká Markoman častěji, než by bylo zdrávo, a jak mám zprávy, od východu slunce proniká pozvolna bílý stepní národ v tak nesmírném počtu hlav, že se mu nemohou postavit ani římské legie. Jestliže je dnes nedobře, bude zanedlouho zle."

Nechápal jsem vůbec, o čem druid hovoří a proč otec na jeho slova mlčí. Hrál jsem si v písku cesty a poskakoval kolem obou mužů. Poslouchal jsem tehdy pozorně, ale nerozuměl z toho ničemu. Až poději se mi tento druidův monolog opět vynořil z paměti.

Otec pokynul druidovi rukou a usedli spolu na lavičku před naší chatou. Než druid opět převzal otěž hovoru, omluvil se otec a zmizel na několik okamžiků v chatě. Vrátil se skoro hned s malým džbánkem medoviny a dvěma číšemi. Druid se usmál, pokýval hlavou s bílým vousem, přistřiženým do věnce, vzal od mého otce číši a prohlížel si její ozdobný vryp.

„To není keltská práce, že?" zeptal se svého posluchače.

„Ne, svatý muži, to jsem koupil za dvě zlaté mince od kupce, který přišel z impéria," skromně odpověděl otec.

Oba muži si nalili medovinu a druid pokračoval:

„Dozvěděl jsem se, že jejich vládce prý chystá veliké tažení proti Galům."

Zahleděl se na vzdálené kopce. „Utopí v bažinách tisíce svých mužů," prohodil, „v lesích Galie má nepřátele za každým stromem." Odmítavě zavrtěl hlavou.

„K čemu Římané potřebují galské lesy a bažiny?" zeptal se konečně můj otec.

„K ničemu, copak to nechápeš?" Druid pozdvihl obočí. „Potřebují pobít Galy. Které nepobijí, z těch si udělají otroky."

„Galové jsou špatní otroci," odvětil otec. „Jsou vzteklí jako tchoři a stejně tak jim páchne z úst. Sežerou, co se jen hýbe, a jejich ženy jsou ošklivé jako kozí zadky."

Druid se srdečně zasmál a pravil:

„Xerane, Xerane, nemáš moc valné mínění o svých bratrech."

Otec mávl rukou. „Proč vlastně nemá Řím Galy tak rád? Je to opravdu jen z toho důvodu, že si chtějí římské ženy doplnit své domácnosti?"

„Spíše bych řekl, Xerane, že Galové příliš často v poslední době vylézají ze svých lesů a bažin a snaží se drancovat římská pole a unášet ženy římským vojákům. Jejich meče také nezůstávají jen u pasu a legie pouze s velkými obtížemi udržují na půlnoční straně impéria klid. Ostatně Římané mají rádi jenom sami sebe a všichni okolo nich jsou podle jejich názoru jen hloupí barbaři, které je třeba si podmanit a přinutit pracovat pro své pány. Ale nechme Římany, ti si své zájmy určitě ohlídají sami."

Druid jedním douškem dopil medovinu a podal otci pohár.

„Je dobrá, zastavím se příště na doušek. A nezapomeň, co jsem ti řekl, Xerane. Vyřeš si své problémy v domácnosti. Bez ženy to nejde."

Zvedl se těžce z lavičky, otočil se zády a opíraje se o svou berlu nevěnoval již otci pozornost. Ten ještě zvedl ruce na pozdrav, ale když viděl, že druid už odchází, sebral zamyšleně džbánek a poháry a odnesl je do chaty. Zřejmě si též uvědomil, že tuto práci má dělat žena a že ten starý muž má vlastně pravdu. Čekala jej příprava večeře nejen pro něho, ale i pro malého syna, který ještě potřeboval péči. Sousedé mu sice nabízeli pomoc, ale otec byl velmi hrdý a také jej trochu podezřívám, že se nechtěl nikomu zavazovat vděčností. Vždy pomoc odmítl.

Dva dny nato hlásily stráže od západní brány oppida, že se blíží kupecká karavana. My děti jsme se běžely k bráně podívat, protože příchod karavany byl vždy pro oppidum událostí. Cizokrajně oblečení lidé, koně nákladní i jezdečtí, často též velbloudi a mezci. Celou tu parádu hlídala ozbrojená početná stráž, aby se kupcům ani zboží nic nepřihodilo. Tento den jsem byl hlavně zvědavý na otrokyně, protože jsem očekával, že zřejmě jedna z nich bude na nějaký čas mojí matkou či pěstounkou. Hltal jsem očima celý průvod a hledal skupinu obchodníka s otroky, až jsem v přestávce, kdy neprojížděli jezdci na koních, uviděl skupinu mužů a žen unaveně se ploužících po vyčerpávající a dlouhé cestě.

Karavana se rozložila na vykázaném místě a naše hlídky z povzdálí střežily její bezpečí, a vlastně i naše, neboť přeci jenom to byli cizí lidé a nikdy není dobré ostražitost podcenit. Vůdce karavany předstoupil před radu oppida, oznámil, co veze a s čím chce obchodovat. Požádal oficiálně o vodu a oheň a sdělil též, o co by měl zájem při obchodování a jak dlouho se chce karavana zdržet. Rada jej vyslechla a dala souhlas, aby se kupci rozložili se svým zbožím uvnitř oppida, a zaručila se za jejich bezpečí. Keltská oppida si kupeckých karavan vážila, neboť přivážely zboží z celého světa a některé dokonce nenahraditelné, jako byly železné pruty, sůl či vzácné léčivé rostliny. Bylo výhodnější spíše kupecké stezky chránit a udržovat, než karavany přepadat a olupovat. V takových případech se loupežný kmen dostal do izolace, protože příští karavana se jeho území vyhnula a uloupené zboží přišlo ve skutečnosti velmi draho. Hůře však bylo, když karavana narazila na loupeživé příslušníky jiného kmene, než na jehož území se nacházela.V takových případech ji lupiči bez velkých okolků napadli a zmasakrovali. Pro kmen, na jehož území se přepad odehrál, bylo pak velmi obtížné získat si důvěru vůdců karavan a dosáhnout opětovného návratu kupců. Území našeho kmene Bojů i kmene Volků bylo však karavanami vždy počítáno za bezpečné a pohostinné. Oppidum Zavastum, kde jsem žil, patřilo svou rozlohou mezi největší, stavebně i organizačně nejdokonaleji a nejlépe střežené a opevněné místo široko daleko, což ochotně přiznávali všichni kupci, kteří tudy procházeli. Proto také rádi vyhledávali bezpečí jeho valů a palisád.

Karavany přinášely nejenom zboží vzácné či potřebné, ale kupci rovněž u večerních ohňů vyprávěli, co na svých cestách viděli, jak se žije v jiných zemích a u jiných kmenů, kde jací lidé přebývají a jaké mají zvyky, byli bezednou studnicí zpráv a legend. Jistěže si ve svých vyprávěních ledacos přikrášlili a přidali, ale s tím musel každý posluchač počítat. Většina zpráv však měla pravdivé jádro.

Tentokráte čítala karavana skutečně velký počet kupců a zboží, které přinášela, bylo nesčetné. Všiml jsem si tehdy, že hned jak se karavana rozložila a postavila své přístřeší a stany z pevných látek, oddělil se od skupiny nenápadný, avšak zajímavý muž, který naprosto bezpečně zamířil k obydlí druida. Puzen zvědavostí běžel jsem ke dveřím poslouchat, o čem si ti dva povídají, ale byl jsem zklamán. Hovořili řečí, kterou jsem neznal. Nakoukl jsem opatrně do místnosti a viděl jsem, jak si druid položil pravou ruku na srdce a zbledl. Cizinec ještě chvíli důrazně hovořil neznámou řečí a druid jen pokyvoval hlavou. Posléze se muž uklonil, zdvihl obě ruce na pozdrav a otočil se k odchodu. Druid mu pokynul a řekl: „Gratia." Dnes již vím, že cizinci děkoval za sdělené zprávy, i když nebyly zřejmě příznivé. Mě tento rozhovor, kterému jsem nerozuměl, příliš nezaujal, a tak jsem jej šťastně zasunul do vzdálených koutů své paměti. Kdybych tehdy měl zkušenosti a znalosti, jakých jsem nabyl ve své dospělosti, určitě by mě zajímalo, jakým způsobem si druidové předávají zprávy a vzkazy, jak a čím jsou kryti jejich poslové, kdy jsou schopni přijímat zprávy pouze svou vnitřní dovedností a kdy musí využívat jiných způsobů. Jisté však bylo, a to věděli všichni Keltové, že tato skupina lidí, i když méně početná, dokázala využívat svého vědění a kouzel, o jakých se obyčejným lidem ani nesnilo. Tato tajemství si předávali samozřejmě jen mezi sebou a nikdy o nich nenechávali písemné záznamy v žádné řeči, kterou znali. Uměli léčit nemoci i ošklivé rány, dovedli číst myšlenky lidí, věděli, co bylo dříve v naší zemi i v jiných krajích, rozuměli řeči zvířat i ptáků, ale lidé se nikdy nedozvěděli, co vlastně druidové ještě umějí. Proto je ctili a vážili si jich, neboť nikdy nikomu neškodili, ba právě naopak. Po celé Evropě měli své lidi, kteří shromažďovali zprávy a posílali jim je po kupcích, vojácích či jinak. Věděli o všem, co se v které zemi či kmenu děje, a tak mohli podle toho i předvídat dění všude. Nevykonávali pouze kněžská povolání, ale byli to vynikající hvězdopravci, znalci přírody, květin i zvířat. Viděli do duší lidí a uměli rozprávět s bohy. Nevyhýbali se však ani obyčejnému životu a dovedli se bavit, smát i popíjet pivo či medo vinu. Jen jejich vztah k ženám byl trochu zvláštní. Ze svých pozdějších zkušeností vím, že vůči lásce nebyli nijak zaujati a snad i obcovat s ženami mohli, ale nějaká příčina či kouzlo jim v tom bránila.

Čas v mládí ubíhá naprosto jinak, než když je člověk starý. V dětství se jedno přesypání písku zdá jako den a den jako celá jedna zima. Co zážitků lze prožít v plném dni, který je věnován hrám a radostem bez nepříjemných myšlenek? Z mysli však většina dojmů vyprchá velmi záhy. Ty nepříjemné jako první, ty hezké postupně. Dětství však odletí zcela neúprosně a člověk si ani neuvědomí, jak nepozorovaně získává životní zkušenosti. Tato skutečnost také byla tím pravým důvodem, proč mi v paměti utkvělo tak málo zážitků, i když v té době se ve světě dospělých událo tolik důležitých věcí. Nesledoval jsem je a pro mě nebyly důležité. Nerozuměl jsem jim a dnes vidím, jak to bylo dobře. Nikterak jsem nespěchal proniknout do okolního dění a zabývat se vážnými problémy. Svět her byl tak bezpečný a radostný, povinností bylo tak málo. Čas ale přesto řešil věci za mě. I nás dětí se začaly dotýkat problémy života dospělých a poznávaly jsme nenávist, zlobu, strach, ale také soucit, bolest a ponížení. Také já jsem začal vnímat lidi dobré a špatné, jak mi je bohové stavěli do cesty.

V této době snad nebylo dne, aby lovci či jízdní hlídky nepřinášeli za valy oppida zraněné vojáky nebo lovce, kteří se utkali se všudypřítomnými Markomany, jež vyjížděli ze svých hradišť za stejným cílem. V lesích přestalo být bezpečno. Ono sice nebylo ani dříve, ale nyní se střety výrazně zmnožily a stávaly se i nenávistnějšími. Neproniknutelný les zasahoval poměrně blízko k oppidu a první stromy byly jen několik délek dostřelu šípu od palisád. Útočníci se mohli dobře krýt před zraky hlídek na valech. Padl prý dokonce návrh, aby les byl blízko oppida vypálen, ale to by znamenalo, že by zmizela i zvěř, která znamenala nezbytné obohacení stravy zdejších obyvatel. Proto návrh neprošel v radě. Lidem tak nezbylo, než si zvyknout na tyto nepříjemnosti a naučit se s nimi žít. Museli však být velmi obezřelí.

* * *

Stále jsem si nemohl zvyknout na myšlenku, že všichni moji sourozenci jsou mrtvi a že už nemám ani matku. O to s větší nedůvěrou jsem obhlížel všechny otrokyně, které seděly na kamenné zídce a jedly z misek nějakou kaši, co jim nechal uvařit jejich pán. Tvářily se unaveně, měly poměrně velmi staré a sešlé oblečení, byly špinavé po cestě a nohy měly rozdrásané od špatných opánků. Bylo na nich vidět, že jsou se svým osudem zcela smířené a v podstatě je jim jedno, co se s nimi stane. V hloučku žen bylo několik dívek, které mohly mít tak osmnáct dvacet zim. Podle tváří i oblečení patřily k různým kmenům v té době známých i v našem oppidu. Zcela jistě mezi nimi byly Keltky – snad Volky, Markomanky, Galky i Kvádky. Bójky jsem však mezi nimi nerozeznával. Jedna z otrokyň měla velmi světlé dlouhé vlasy a trochu mi připomínala moji zemřelou matku, jak by asi vypadala v mladším věku. Byla štíhlá a seděla stranou od ostatních. Dalo se na ní poznat, že je trochu vyděšená a že zřejmě neumí ani jednu z řečí, kterou spolu ostatní ženy mluvily. Působila velmi smutně. Měla jemnou světlou pleť a dnes bych asi řekl, že na ní bylo znát, že otrokyní není ještě dlouho. Neměla ani onen výraz tuposti a odevzdanosti ve tváři ani neustupující vzdor stále nazlobené ženy, po jejíchž zádech často tancuje klacek kvůli její vzpurnosti. Sedl jsem si na bobek proti této dívce a plaše jsem ji pozoroval. Když postřehla můj pohled, usmála se a oslovila mě neznámou měkkou řečí. Nerozuměl jsem jí, a tak jsem v rozpacích utekl se schovat za nejbližší roh chaty.

Otrokář zřejmě nemínil toho dne začít s prodejem, dokud si otroci neodpočinou, neumyjí se a nepřevléknou do slušnějších oděvů, protože ve stavu, v jakém byli, by určitě cena za zboží šla dolů. Nechal od mužských otroků postavit stan a nanosit tam nějaké rohože, trochu slámy a několik přikrývek. Ženy se zvedly ze zídky, pokynuly oné světlovlasé dívce, která pochopila, že má jít s nimi, a odešly si zřejmě odpočinout do připraveného stanu. Přestal jsem vykukovat zpoza rohu a vrátil se domů. Otec pracoval na výrobě několika hrotů k šípům, a tak neměl čas věnovat se příchodu karavany. Nebyla to pro něho zase tak velká událost, aby musel přerušit práci. Oháněl se kladivem, až mu na čele vyvstával pot. Elek, otrok, kterého můj otec vlastnil již několik let, ještě dříve než jsem se narodil, dýmal měchem pod výheň a rozpaloval kovové hroty do běla, aby je pak otec mohl několika údery kladiva rozkovat do požadované plochy. Elekovi se práce kovářského pomocníka líbila. Otec jej nikterak netrápil, dobře ho živil a dopřával mu i dosti volnosti pohybu. Byl vlastně součástí naší rodiny a i moje matka s tímto tichým Volkem vycházela dobře. Nyní musel vykonávat také některé domácí práce, a to jej zcela zjevně nebavilo. Starat se o domácnost neuměl a navíc jej bylo stále třeba v kovárně. Otec co chvíli volal:

„Eleku…, Eleku, kde u všech lesních běsů trčíš? Pojď mi rychle přiložit a rozdýmej oheň!"

V zájmu spravedlnosti je třeba říci, že Elek se snažil vést domácnost, ale nedařilo se mu to. Jídla, která připravoval, byla poživatelná jen s velkým sebezapřením a pouze hlad nás donutil je sníst. Kaše byla odporná, bez chuti, bylo v ní jehličí a listí, maso bylo nedopečené nebo naopak černé od spáleniny. Ty tam byly doby matčiných pokrmů, které chutnaly a voněly. Otec Elekovi spílal do všech jmen, ale věděl, že sám by asi při vaření nedopadl lépe.

Elek se bránil slovy:

„Pane, nenadávej mi, nikdy jsem se to neučil, všude mi každý pán dal alespoň najíst, i když jídlo bylo mnohdy špatné a bylo ho málo. Nedovedu vařit. Umím dýmat do výhně, sekat dřevo, mám sílu a všechno ti přinesu. Kdysi jsem tahal i pluh, udělám každou práci, kterou mi poručíš, ale vařit neumím."

Otec věděl, že otrok má pravdu, a tak jenom něco zamumlal, bouchnul miskou o stůl a odešel napůl hladový do kovárny. Mně také ještě kručelo v břiše, a tak jsem s odporem dojedl alespoň kaši a šel si hrát s dětmi.

Každodenní problémy s jídlem byly asi tou největší a poslední kapkou, která přispěla k otcovu rozhodnutí koupit si ženu. Když si kupci odpočinuli po cestě a připravili své zboží k prodeji, rozhodl se i otec, že se vydá nakupovat. Vzal mě za ruku a šli jsme na prostranství ke kupcům. Nejdříve otec prohlédl vystavené železné pruty, ochutnal jejich sílu a pro jistotu tři koupil. Teprve potom zamířil ke stanu otrokáře, aby si prohlédl jeho vystavené zboží. Všechny ženy, které jsem předtím viděl, zde ještě seděly. Nebyl o ně příliš velký zájem. Byly drahé a v oppidu bylo dost otrokyň. Ne sice na prodej, ale nikdo je moc nepotřeboval. Zájem byl spíše o statné muže, kteří byli schopni těžce pracovat a vyplatili se na poli i v různých řemeslech. O otrokyně kupci nestáli také proto, že keltské ženy si své muže žárlivě střežily. V tomto směru byl můj otec ve výhodě. Ženu potřeboval a neměl ji. Ženit se nemohl, protože mu druid uložil držet smutek po dobu deseti lun, a tak nyní před ním přecházelo všech dvanáct otrokyň, které měl jejich majitel k prodeji. Ten se opravdu snažil. Předváděl jejich postavy, plácal je přes boky, odhrnoval jim rty, ukazoval jejich zuby, vychvaloval jejich mládí i pracovitost, zdůrazňoval, jak málo toho snědí, z jakých jsou rodů a co dříve dělaly. Celý obřad prodeje působil velmi směšně. Dívky si nechaly všechno líbit, i když jim otrokář poručil, aby kroutily zadkem a mávaly rukama, aby bylo vidět, jaké mají svaly a jak jsou pružné. Bylo to poprvé, co jsem vnímal obchod s otrokyněmi, jako menší dítě jsem se o takové věci nezajímal. Nyní mě to však docela bavilo, protože to bylo k smíchu. Jako chlapec jsem si vůbec neuvědomoval, že jde vlastně o další osud tří lidí, kteří spolu mají žít. Ona světlovlasá dívka, která se mi líbila již předtím, byla též mezi nabízeným zbožím a všiml jsem si, že i otec po ní otáčí zrak. Zatahal jsem jej za ruku a řekl jsem:

„Otče, kup tamhletu," ukázal jsem na ni. Otec mě plácnul přes ruku, ale otrokář si mého gesta všiml a zasvítily mu oči.

„Je vidět, že tvůj syn se již od mládí vyzná, dobře ti, pane, radí. Tato dívka je veliká vzácnost. Je to dcera náčelníka, Slávka z kmene Srpů. Koupil jsem ji od markomanského obchodníka a stála mě spoustu zlatých mincí. Pohleď, jak je půvabná a svěží. S tou si užiješ mnoho rozkoše. A je to panna."

„Nechci rozkoš, potřebuji hospodyni, zemřela mi žena," mrzutě odpověděl otec, ale oči z mladé Slávky nespouštěl.

„Jistě bude i dobrou hospodyní, Slávové si potrpí na dobrá jídla, věř mi," nedal se odradit kupec.

Otec si ještě chvíli dívku prohlížel a kupec již dobře věděl, že ho má na udici. Rozpustil dívce dlouhé vlasy a rozprostřel je ve větru. Slunce se mezi nimi zablyštělo a otec se usmál.

„Kolik za ni chceš, kupče?" zeptal se konečně.

Muž si zamnul ruce a naklonil se k otci. Pošeptal mu cenu a otec zbrunátněl, jako by se naklonil nad výheň. Sevřel pevněji zakoupená železa a pozvedl je nad hlavu. Obchodník vyděšeně uskočil.

„Jenom zákony pohostinství mi, kupče, brání srazit tě tím železem k zemi. Myslíš si snad, že jsem římský imperátor, když se mi nestydíš říci takovou sumu?"

„Inu, draho jsem koupil, draho musím prodat. I já chci být z něčeho živ. Říman dnes nic nekoupí, má dost svých otroků, obchody jdou špatně. Lidé jsou vybíraví, nevědí, co by chtěli, ženy se nekupují a chudák kupec tratí, tratí," pokyvoval hlavou a hořekoval starý šejdíř.

„Umí vůbec nějakou lidskou řeč?" zeptal se otec.

„Zajisté, pane, namluví toho jako každá žena, ale nerozumíme jí. Já si myslím, že je to lepší, alespoň se s tebou nebude přít a nadávat tvému synovi. Když ji zbiješ, nebude odmlouvat."

„Dám polovic!" řekl rozhodně otec.

„Aj, aj, to je málo," úpěl obchodník. „Dej aspoň tři čtvrtě."

„Dám polovic a železný nůž. Je to dobrý nůž, sám jsem ho vyrobil."

Obchodník ještě chvíli smlouval, otec dokonce jednou již odešel, ale nakonec se dohodli. Otec zaplatil a pokynul dívce, aby ho následovala. Tak se stala Božidara mou pěstounkou a skoro druhou matkou. Její jméno nikdo nedovedl vyslovit, proto jsme jí říkali prostě Dara a to se také ihned ujalo.

Když jsme si ji přivedli domů, bylo na ní poznat, že má strach. Těkala očima z jednoho na druhého a bylo znát, že se jako otrokyně nenarodila. Čekala zřejmě špatné zacházení, ale já jsem ji hned vzal za ruku a vedl ji do svého kouta, kde jsem měl hračky a klukovské poklady. Ukazoval jsem jí s pýchou i malý kousek železa, který jsem si sám ukoval do podoby oštěpového hrotu, i když připomínal spíše nohu žáby. Snažila se mi něco říci a usmívala se. Pohladila mě po vlasech, ale očima stále hledala výraz tváře mého otce. Ten hodil zakoupené železo do kovárny a vrátil se, aby Daře ukázal, co bude její práce a kde bude spát. Očividně ji udivilo, že neukázal na velkou, slámou podloženou rohož s kůží, která patřila jemu, ale na opačný kout, kam jí přinesl věci na spaní.

* * *

S příchodem Dary pro mě nastalo nové životní období. Ztrátu svých drahých jsem vnímal jinak než dospělý člověk, kterému samozřejmě docházejí všechny souvislosti a důsledky pro život. Malý kluk si spíše uvědomuje, že již nemá sourozence, se kterými by si hrál a kteří by mu dělali společnost doma při veškerém dění, že se nemá s kým podělit o svá tajemství a myšlenky, že se nemůže uchýlit se svými bolestmi k matce, která jej přivine k sobě a potěší. Nemá se s kým pomazlit a potřeba lásky a něhy v tomto věku je tak veliká. Měl jsem samozřejmě mnoho kamarádů z prostranství oppida, se kterými jsem mohl dovádět a páchat různá darebáctví, ale to v žádném případě nebylo možno srovnávat s životem dítěte v rodině, kde jsou sourozenci a kde ústředním symbolem je matka.

Nelze však opominout skutečnost, že oppidum bylo velkou školou života. Společenství, které se zde vytvořilo, ukazovalo vnímavému dítěti celou škálu profesí, činností i vztahů mezi lidmi. Organizaci obrany, zásady soužití, tolerance i vzájemné pomoci. Když jsem později měl možnost porovnávat Zavastum s opravdovými městy, kterými jsem prošel a ve kterých jsem i žil, nebylo na tom toto oppidum tak zle co do rozlehlosti, zákonů či organizace. Jistě, jeho chaty byly dřevěné, mnohé zemnice neměly ani okna, ale život měl v podstatě stejný ráz a běh jako v Římě či v Pompejích. Byl pouze nesrovnatelně chudší, ale mnohem vřelejší. Lidé na sebe byli daleko více odkázáni, a proto i jejich vztah k druhým byl jiný než v moderních kamenných městech, rozdělujících obyvatelstvo především podle majetku a společenského postavení. I zde v oppidu se lidé rozdělovali na chudé a bohaté, na svobodné a otroky, ale tyto rozdíly nebyly v žádném směru tak propastné jako v impériu. Naši velmožové se lišili trochu lepším obydlím a jeho vybaveností, dražšími nástroji a nádobím, větším počtem otroků a kvalitnějším oděvem. Otroci zde však byli většinou stejně zarostlí a oblečení jako svobodní lidé, vykonávali mnohdy stejnou práci a lišili se jen koženým páskem kolem krku. Jedli stejné jídlo a spali v přístřešcích našich chat. Jejich majitelé s nimi zacházeli někdy dobře, někdy hůře, podle toho, jací to byli lidé, či jakou měli zrovna náladu. Velký rozdíl mezi otrokem a chudým svobodným člověkem nebyl.

Většina lidí v oppidu byla spíše chudá. Naše rodina, nyní už jenom otec a já, se tomuto výčtu trochu vymykala. Nebyli jsme ani příliš bohatí jako velmožové, ale také v žádném případě chudí, protože otec byl váženým řemeslníkem a nejeden velmož musel s úctou pokynout a zvednout ruce k pozdravu, když si chtěl nechat ukovat meč či koupit náhrdelník pro svou ženu. V tajné skrýši pod kamenem, o které jsem ale věděl, měl otec uschováno pěkných pár zlatých mincí a zlatých hrudek, za něž by jistě byla řada krásných či potřebných věcí. Otec však dával přednost skromnému životu a vedl tak i mě. Věděl, že nyní když už jsme zůstali sami, přicházím v úvahu pouze já jakožto příští následovník v jeho řemesle a záleží už jenom na tom, jak se toto řemeslo naučím a zda v něm budu úspěšný alespoň tak jako on sám. Denně se modlil k Teutatemu, aby mu zachoval a pomohl vychovat nástupce.

Nová hospodyně se ujala své vlády v kuchyni celkem rychle. Nebylo těžké seznámit se s vybavením pro vaření i s ohništěm. Těch několik hrnců, roštů a džbánů nemohlo nikomu působit obtíže. Poněkud nezvyklejší však byla skutečnost, že Dara musela chodit rovněž nakupovat mouku, jáhly a proso na kaši, protože jsme neměli vlastní pole a některé věci související s obživou jsme byli nuceni obstarávat na tržišti. Tyto záležitosti měly všude jinde na starosti ženy, nikoliv však otrokyně. Pokud nákupy obstarávali otroci, museli mít tito mimořádnou důvěru svých pánů, kteří jim svěřovali mince nebo zboží k výměně. Naše Dara se i do této role vžila vcelku bez problémů. Jakožto donedávna svobodné děvče z rodiny velmože neměla potíže s penězi či s nákupem, problém byl pouze s řečí. Chodil jsem tedy nakupovat s ní. Ona pouze ukazovala na zboží a já za ni mluvil, když jsme se předtím rukama dorozuměli, co a jak budeme nakupovat. Vyvolávalo to mnohdy různá nedorozumění a veselost, nicméně naše společné nákupy dopadly vždy dobře.

Její počáteční nedůvěra k nám postupně ustoupila, i ona sama se snažila vžít do nového postavení, které jí osud připravil. Po malých krůčcích se začala učit naši řeč a poměrně velmi brzy již dokázala mluvit v jednoduchých větách. To bylo příjemné. Daleko příjemnější však byla skutečnost, že jsme již nemuseli jíst Elekovy hrozné kuchařské výtvory, protože Dara se ukázala jako velmi dobrá kuchařka a navíc ještě obohatila náš jídelníček o slávská jídla, která jsme do té doby neznali. Jaký div, že jsme v krátké době začínali všichni, včetně Eleka, pociťovat krátkost našich opasků a svaly se nám začínaly obalovat tukem. Náklady na domácnost byly sice poněkud větší, ale otec zatím nic nenamítal. Dara byla pozorná a tichá, nesnažila se na sebe příliš upozorňovat, a tak není divu, že se naše domácnost začala opět podobat normální rodině.

Otec předstíral, že jej domácnost nezajímá a věnoval se o to víc své práci, ale bylo zajímavé, že si teď velmi často odskočil z kovárny pro něco domů a při té příležitosti prohodil k Daře několik keltských slov. Elek také jako by pookřál, narovnal záda a snažil se všemožně na sebe upozorňovat. Vrhal pohledy na Daru a bylo zřejmé, že počítá s tím, že je jejich společné postavení určitě sblíží. V tom se však velmi přepočítal. Jednoho dne přinesla Dara do kovárny oběma mužům plátek pečeného masa s ječným chlebem. Elek k ní jako vždy vrhal vášnivé pohledy a ona mu je oplácela úsměvem. V té chvíli se však stalo něco neuvěřitelného, čeho jsem zatím nikdy nebyl svědkem. Otec se vymrštil a chytil Eleka zespoda za obojek. Přitáhl si jeho tvář těsně k obličeji tak, že se nohama téměř nedotýkal země, sáhl poslepu k výhni, uchopil za studený konec železo, jež se tam ohřívalo a přiložil je Elekovi zblízka před obličej. Přes vyceněné a stisknuté zuby mu pak do tváře vmetl:

„Dotkneš-li se jí jen konečkem prstu, vypálím ti, u všech bohů, oči a kleštěmi ti sám urvu mužství. Tvé tělo pak hodím ze stráně do rokle u potoka. Věř mi, že to udělám!" Mrštil Elekem do kouta kovárny a odešel se uklidnit ven. Elek zakvičel jako prase a s hrůzou v očích se odplazil pryč.

Dara strnule hleděla na tento výjev s očima otevřenýma, protože tak úplně nerozuměla obsahu otcovy řeči ani příčině, která tento spor vyvolala, ale smysl jí byl zřejmě jasný. Posléze velmi tiše a s obavami ve tváři bez jediného slova odešla. Ten den již nebylo příliš veselo. Otec se mračil na celý svět, rozježený černý vous jen dotvářel divoké vzezření, Elek se snažil nepřijít mu moc blízko pod ruku a Dara jen tiše něco kutila v domě. Teprve večer otec pronesl několik smířlivějších vět a bylo znát, že jej již zuřivost opustila. Nicméně všichni jsme ho obcházeli v bázni a nevyslovené úctě. Po večeři, kterou jsme si každý snědl stranou – otec u stolu se mnou, Dara v kuchyni a Elek ve svém kutlochu v přístěnku – jsem čekal, že otec se ještě vrátí do kovárny ke své práci, jak ostatně činíval skoro každý den, ale letmý pohled k výhni mi napověděl, že zde není. Seděl na skále u svatyně a měl jsem dojem, že čeká na druida. Ten však dnes ke svatému místu nepřicházel, a tak otec po nějaké chvíli vstal a volným krokem zamířil k půlnoční bráně a ven z oppida. Stráže jej upozornily, že do soumraku již nezbývá mnoho času a brána se bude co nevidět zavírat, avšak otec jen pokýval hlavou a prošel ven. Proklouzl jsem za ním do lesa, ale nechtěl jsem, aby mě viděl. Měl jsem o něho starost a také jsem byl zvědavý, kam vlastně jde.

Po chvilce zabočil z cesty do hustého porostu. Pouze úzká pěšina dávala tušit, že zde občas někdo projde. Otec se zastavil u studánky, kterou jsem znal jen z náhodného brouzdání lesem a dříve jí nevěnoval pozornost. Nyní jsem viděl, že otec udělal pažemi nad její vodou několik kruhů a usedl na kamennou lavičku hned vedle. Ruku vnořil do chladné vody a omyl si s ní tvář. Pak nabral trochu do dlaní a zhluboka se napil. Zbytek vody z rukou cákl do čtyř stran a ponořil se se svěšenou hlavou do meditace. Nevím, o čem všem v té chvíli přemýšlel, ale dnes si to již dovedu představit. Prázdnota a samota spojené s divokou a nespoutanou letorou zřejmě naplňovaly jeho duši, skutky a činy, jež měly uvolnit nahromaděnou energii. Vnitřní tlak, který nedokázal zvládnout, zraňoval sebevědomí a zvyšoval tíhu osudu, jenž ho potkal.

Kelt nesmí a také nedává znát své pocity. Bojovník může strádat, ale nesmí zkřivit tvář. Bolest i rány osudu musí snášet bez hnutí brvy a se vším si musí umět poradit. Seděl jsem tiše za křovím, vzdálen jen na délku jednoho vrhu kopím, ale přesto jsem viděl, že otec pláče. To byl jev, který jsem dosud nikdy nezažil. V tu chvíli mi byl mnohem bližší než dříve, přestože jsem ho velmi miloval. Ukázalo se, že vlastně i on ve svém srdci je člověk mající cit, a právě proto je také i vnitřně zranitelný. Zamiloval se do své otrokyně a nechtěl si tuto skutečnost přiznat, neboť to nebývalo běžně zvykem a cit k rabovi nebyl obvyklý ani v keltské společnosti. Nevěděl si se svým srdcem rady a měl na sebe zlost.

Pomalu jsem se odkradl zpět za palisády a čekal, zda otec stihne svůj návrat do zavření bran. Měl jsem strach, že se nevrátí včas a my bychom museli přečkat noc bez něho. Nestalo se tak. Otec se vrátil přesně při zavírání bran, jakmile strážný poprvé zadul na roh, aby tak upozornil, že oppidum se připravuje na noc a každý, kdo přijde po setmění, může být považován za nepřítele či nezdvořáka.

Ani s odstupem let nejsem schopen posoudit plně myšlení nebo pocity otce v oné době, kdy si zvykal na to, že v jeho blízkosti je jiná žena, která nutně ovlivňuje jeho život i život jeho syna, jenž mu jediný zůstal po tragédii, která jej postihla. Muselo to být pro něho stejné jako pro hudebníka náhlá změna rytmu i melodie. Do písně jeho života, která se nesla do této chvíle volným a vláčným tempem, jako by najednou zazněly vysoké tóny trubek a učinily předěl ve všem, co jej obklopovalo. Nebylo to však možno jednoznačně určit jako změnu k horšímu. V některých směrech právě naopak. Od této chvíle, jako by snad chtěl osud napravit to, co zanedbal či poškodil, začalo se nám dařit lépe. Bylo více jídla a lepšího, v otcově skrýši přibývalo zlato a i náš oděv byl najednou výrazně lepší a kvalitnější. Z naší chaty častěji zazníval smích a snad i slunce zářilo více a tepleji. Tam, kde vládne pohoda a mír, jsou snad i lidé k sobě vlídnější a spíše ochotni si pomoci. Jen čas ubíhá rychleji.

* * *

Dny plynuly jako voda v řece. Otec dále bušil do kovadliny, odléval z bronzu nástroje a brousil je, Elek mu mlčky pomáhal a Dara se starala o domácnost. Já měl zatím bezstarostné dětství a většinu času jsem trávil v lese či na prostranství oppida s kamarády při různých hrách. Když jsem se někdy vracel s rozbitým nosem nebo s odřenými koleny, utíkal jsem k Daře a ta mě vždy laskavě ošetřila a přidala chlácholivé slůvko svou měkkou keltštinou, která ve mně zpočátku budila úsměv, později mi však připadala spíše mazlivá a milá. Tak jsem si postupně zvykal na novou matku a jen málo jsem si uvědomoval, že je vlastně otrokyní. Rovněž otec se k Daře choval velmi slušně a jednoho dne jsem si všiml, že Dara již neleží ve svém koutě chaty, ale s otcem na jeho rohoži a pod jeho medvědí kožešinou. Byla to pro mě záhada, ale chlapci, kterému je sedm zim, tyto věci ještě příliš neříkají, a tak jsem tuto skutečnost přijal jako samozřejmou. Ne tak můj otec. Jeho vztah k Daře se od jisté doby podstatně změnil. Co chvíli ulpíval na otrokyni dlouhým pohledem, hovor, který spolu vedli, se často měnil v šepot a také Dara teď projevovala vůči otci mnohem méně ostychu a více nevázanosti. Když například nalévala u stolu polévku, položila ruku otci na rameno, což by si asi dříve nedovolila. Protože jsem již od malička neměl rád domácí konflikty, tak mě toto příjemné prostředí spíše uklidňovalo a dávalo mi pocit bezpečí. Elek se s tímto stavem smířil, a tak byl život v našem nevelkém domě vcelku příjemný.

Blížila se zima. Stromy začaly žloutnout a hnědnout, rána bývala chladná a bylo třeba shánět zásoby k přečkání mrazů a nepohody. Otcovy zkušenosti se zimou nebyly moc dobré. Proto nařídil Daře, aby připravila všechno na uzení masa a nakoupil od kupců dost soli k nakládání. Vzal oštěp, luk a toulec s šípy a odešel lovit do lesů. Nešel sám. Každý podzim tak odcházeli lovci ve skupinách za zvěří, aby opatřili živobytí na zimu pro své rodiny, pokud nechovali své vlastní vepře a skot. To byla ale spíše záležitost rolníků než kovářů.

Ženy a děti zůstávaly doma se starci a otroky. Byla to doba největšího nebezpečí a ohrožení oppida zvenku i zevnitř. V tento čas mohl snadno udeřit nepřítel či povstat nespokojený otrok. Proto bylo nutno odcházet na lov po skupinách, aby se oppidum nevylidnilo od jeho obránců a živitelů a za hradbami nebyli jen otroci. Zůstali jsme tedy s Darou a s Elekem sami. Elekovi byla tato změna příjemná, protože neměl nad sebou chvíli svého pána, a tak si blaženě užíval volnosti a pokukoval po Daře. Ta však byla již velmi opatrná si cokoliv začít, protože věděla, že bych zcela určitě všechno podezřelé hlásil po návratu z lovu otci. S napětím jsem čekal, kdy už se otec vrátí a jaký úlovek přinese, ale dny se vlekly jeden za druhým a skupina, se kterou otec odešel, se stále nevracela. Uplynulo dvakrát pět nocí a lovci se stále ještě neukázali. Další skupina, která byla připravena vyrazit, jen co se jedni z lovu vrátí, byla již také netrpělivá a denně vyhlížela přes palisády, zda se lovci nevrací. Jednoho rána mě probudil zvuk rohu, kterým stráže dávaly znamení, že se k oppidu někdo blíží. Vyskočil jsem ze své kožešiny a utíkal se podívat na valy. V duchu jsem se radoval. „Otec se vrací, otec se vrací!" Jaké však bylo moje zklamání a posléze až zděšení, když jsem mezi špičkami palisád spatřil něco jiného a dosud nevídaného.

Na planinu před valem oppida se s pokřikem vynořovaly z lesa houfy a skupinky neznámých lidí oděných v kůže s divnými přilbami na hlavách, s kulatými štíty, oštěpy a sekerami. Bylo jich nespočetně a z lesa přicházeli další a další.

Mnozí mávali meči a pokřikovali něco nesrozumitelného na lidi na valech. Žena, která stála vedle mě a hleděla vyděšeně na srocování pod valy, zaúpěla:

„Bohové, stůjte při nás – Markomani!"

V té chvíli se v oppidu rozezněly bubny, které svým rychlým rytmem upřesňovaly zprávu, že před oppidem stojí nepřítel.

Teď jsem se vyděsil i já, protože bubny i označení „Markoman" jsem měl spojeno s hrůzou z nepřítele a něčím strašně zlým, protože ve všech vyprávěních, která jsem až do té chvíle slyšel a pamatoval si je, byli Markomani spojováni s nesmlouvavými zabijáky a krutými válečníky, kteří strašlivým způsobem zacházejí se svými zajatci, s ženami i dětmi. Nyní stáli před našimi valy a chystali se zřejmě zaútočit. Zatímco já vyděšeně hleděl na dění před oppidem, naši muži a jejich velitelé organizovali obranu. Oddíly se rozestavovaly za palisády a na mě vyštěkl vousatý lučištník:

„Vypadni odtud, spratku, než něco schytáš! Utíkej domů k mámě!"

Ani mě nemusel dlouho pobízet. Rozběhl jsem se k Daře a volal:

„Markomani, Markomani!"

Dara to již věděla, a byla proto vyděšena stejně jako já. Věděla dobře, kdo jsou Markomani a Germáni, vždyť oni byli příčinou jejího otroctví. Běžela do svého kouta, kde měla uloženy svoje věci, a vybalila z kusu látky asi stopu velikou figurku, která měla rozpažené ruce, postavila ji na stůl a s rukama vztyčenýma se před ní ukláněla a něco slávsky drmolila, čemuž jsem nerozuměl. Pak figurku opět zabalila a schovala. Spiklenecky mi šeptla:

„Otci nic neříkej, neříkej!" zaprosila. Nestačil jsem na to ani odpovědět, neboť mi při zmínce o otci vytanulo, že je vlastně v lesích a že mohl na Germány narazit. Hned jsem ale tu myšlenku zapudil, protože otec byl přeci nejstatečnější a nejchytřejší člověk, kterého jsem znal, a jistě by věděl, jak si s takovým nebezpečím poradit. Červ pochybnosti však ve mně přece jenom zahlodal, a tak jsem se svěřil Daře. Ta jen s hrůzou v obličeji chápavě mávla rukou a pokývala hlavou, že si je tohoto nebezpečí vědoma. Schoulili jsme se v chatě všichni tři a čekali jsme, co nám přinesou příští chvíle.

Události následujícího dne si vybavuji jen velmi mlhavě. Od ranních hodin až do pozdního večera zuřila venku bitva. Odlesky ohňů, sténání raněných, ryk útočníků i pokřik obránců mi tehdy splývaly do jediného stejně znějícího hukotu, jako když padá voda z vysoké skály. Třesk zbraní, pach krve a výkalů, výkřiky a povely, to vše vytvářelo celodenní pocit hrůzy a blížící se smrti, když se od valů ozvalo, že útočník prorazil palisády. Škvírami ve dveřích sice nebylo vidět až k hradbám, ale boj se někde přenesl i na prostranství oppida, jak někteří Markomani pronikli průlomem v palisádách. Slyšel jsem rány, chroptění a sténání raněných. Když slunce již dávno zapadlo, rozlétly se dveře naší chaty a v záři ohňů, jež hořely v oppidu, stál na prahu zkrvavený a strašný muž s mečem v ruce – byl to můj otec.

Přestože jsem se celou dobu, kdy probíhaly boje, třásl v chatě a poslouchal vřavu, která ji provázela, o průběhu i dění bity vím pouze z vyprávění jejích účastníků.

Chvíli poté co jsem utekl od palisád, se Markomani s divokým řevem vrhli proti valům. Šípy našich lučištníků však jejich první řady zkosily, takže mnozí ani k valům nestačili doběhnout a zranění či mrtví byli z boje vyřazeni. Jejich nápor to však nezastavilo. Další a další vlny Germánů se vrhaly proti hradbám, mrtvoly plnily příkop a přes těla padlých postupovali jiní směrem vzhůru k palisádám. Znovu a znovu byli útočníci odraženi a opět se drali s příšerným vzteklým řevem vzhůru, lačni po kořisti a v touze zabíjet. Jejich šípy pronikaly mezerami mezi kůly palisády a pobíjely obránce nechráněné předprsní. Náporu nebylo možné odolávat dlouho. Zatímco nepřítel mohl vyměňovat unavené bojovníky za čerstvé síly, v oppidu nebylo nikoho, kdo by mohl obránce vystřídat. Když slunce překročilo poledne a začalo protahovat svůj stín, bylo již skoro jasné, že další útok valy nevydrží a palisády se pod tlakem i založenými ohni zřítí. Vzdát se však v tomto boji by znamenalo vydat se naprosto napospas krutému nepříteli, jenž nezná slitování. Proto bylo jedinou možností bojovat až do hořkého konce. Obránci však přesto dokázali s vypětím všech sil odrazit dva soustředěné útoky na půlnoční bránu a plošný útok na celý západní val. Ztráty byly na obou stranách hrozné.

Dvojitý příkop před západním valem byl naplněn těly útočníků, prostor za palisádami byl pokryt mrtvými obránci. Ležela mezi nimi i mnohá těla žen, svírajících v rukou meče či sekery. Stály věrně po boku svých mužů a bojovaly neméně udatně. Stále však byla zřejmá početní převaha útočníků. Ti se na sklonku dne sešikovali k poslednímu rozhodujícímu útoku a rozběhli se ve dvou proudech proti nejzranitelnějšímu úseku v palisádě a současně proti půlnoční bráně, chtějíce tak rozdělit pozornost i síly obránců, aby je bylo možno snáze přemoci. Brána stále odolávala, ale její závěsy se povážlivě chvěly. Hůře se však dařilo obráncům palisády. Rozviklané kůly a oheň, který nepřítel založil pod dřevěnou hradbou, způsobily, že na jednom místě se palisáda zhroutila a Germáni s vítězným rykem začali zatlačovat Bóje pryč od hradeb. Ve stejné chvíli však zadní řady Markomanů začaly kolísat a jejich útok se rozpadal.

Obránci viděli, že odzadu germánského voje začíná na útočníky velmi silně dotírat skupina asi padesáti Bójů, kteří s nepředstavitelnou silou a rychlostí pobíjejí germánské vetřelce tak, že tito jsou nuceni upustit od čelního útoku proti palisádě a jsouce zaskočeni, mají co dělat, aby se sami ubránili. Tato skutečnost byla rozhodujícím motivem i pro obránce, kteří se s novým elánem vrhli do boje a začali postupně vytlačovat Markomany zpět za kůly palisády. Druhý proud útoku, který směřoval proti bráně, neměl ani tušení, že za ohybem hradby dochází k osudovému zvratu situace, a řev svých soukmenovců přičítal na vrub jejich úspěšnému proniknutí za ohrazení. Teprve až po delší době, kdy se začali objevovat prchající Germáni, si jejich velitel uvědomil, že něco není v pořádku. Bylo však již pozdě. Skupina lovců, která se v poslední osudové chvíli objevila na kraji lesa a viděla a pochopila, co se vlastně děje, rozhodla svým zásahem celou bitvu. Stalo se tak dílem i proto, že právě v této skupině byli ti nejlepší bojovníci.

Jakmile byli Germáni vytlačeni z palisád a Keltové se s nově příchozími zformovali do nových šiků, zahájili neodkladné obkličování Markomanů před branou. Boj již netrval dlouho, protože mnoho z útočníků bylo bojem už značně vyčerpaných a v této situaci byla přesila již na straně Bójů. Skupina Germánů postupně odhodila zbraně a na jejich hrudě se napřímily hroty keltských kopí. Bitva byla dobojována.

Otec pohlédl na meč, který měl v ruce, a s odporem jej hodil do kouta. „Mizerná germánská práce." Celou bitvu se totiž oháněl mečem, který vyrval z ruky nějakého Germána. Popošel ke svému rohu místnosti, sundal ze stěny svůj meč a zasunul jej do úponu na zádech a vzadu za opasek. Ani slovem se nezmínil o tom, jak je šťasten, že nás všechny vidí živé a zdravé, ani mrknutím oka nedal najevo, jak moc se mu ulevilo. Přesto však ten, kdo znal jeho tvář, pochopil, že to, co se třpytí v jeho očích, není jen pot z prodělané bitvy, ale slzy štěstí a úlevy drsného válečníka a tvrdého chlapa. Jeho rodina to přežila a on ji opět zachránil.

Ó bohové, ó Taranise, dejte mu sílu staletých dubů, dodejte světlo jeho očím a schopnost rysa slyšet i hada v trávě a nedopusťte, aby umdlela jeho ruka – tak bych se asi modlil dnes, kdy mám zkušenosti starce a prožil čerstvě to, co tehdy my všichni, i můj otec.

To, co následovalo po našem vítězství, nebylo nic veselého a já na to vzpomínám nerad, neboť to patřilo k mým ošklivým zážitkům z dětství.

Ženy a děti se rozeběhly po válčišti sbírat zbraně, šperky a vůbec kořist, která na ně čekala u mrtvých nepřátel i padlých obránců. Některé ženy měly u sebe nože a uřezávaly mrtvým prsty a ruce, aby se dostaly ke kroužkům na zápěstích a prstenům na rukou. Viděl jsem v několika případech i výjev, kdy bojovník ještě žil a ženy jej ubodaly noži, aby mu svlékly zlaté okruží kolem krku či náramek. Někteří moji kamarádi s velikou radostí bodali ukořistěnými meči do mrtvých těl nebo uřezávali hlavy ještě dýchajícím mužům a opojeni krví a možností beztrestně vraždit vybírali si tak svou daň za hrůzu a strach, který prožili. Nemělo by smysl stavět se lepším než druzí. Přiznávám, že jsem to také zkusil. Zdvihl jsem opodál ležící meč a zarazil jej vší silou do břicha ležícímu Germánovi. Muž však nebyl ještě zcela mrtev. Otočil ke mně hlavu a z úst se mu vylil potůček tmavé krve. Něco zachroptěl a zvrátil oči. Pocit, který se mě v tu chvíli zmocnil, mě naplnil spíše děsem než uspokojením. Chtělo se mi zvracet a plakat nad sebou i nad ostatními, že jsme vlastně stejní divocí ubožáci, kteří se musejí vybít navzájem, aby tak ukojili svou zvířecí touhu zabíjet a ničit. Ke svému údivu jsem však zjistil, že to také dovedu. Jak bylo snadné zdvihnout zbraň a zabít, zvláště když nic nehrozilo, jak bylo snadné vykonávat akt pomsty, když člověk mohl mít pocit vítěze a hrdiny a mohl být za své činy, byť sebeodpornější, chválen a ctěn svými soukmenovci. Ó bohové, na čí straně vlastně stojíte? Proč dáváte lidem oheň, železo a vodu, proč je necháváte dýchat vůni lesů, proč jim dovolíte ničit, co jste sami stvořili pro ně. Proč? Bědujte nad svým dílem.

Po tomto boji bylo třeba odklidit stovky mrtvol, které v podzimním slunci již začínaly zapáchat, pohřbít své padlé hrdiny a zbavit se mrtvých nepřátel. Hranice hořely několik dní a nocí. O některé padlé se již záhy postarali vlci a krkavci, kteří se v hejnech slétali na planinu před oppidum, většinu však bylo nutno odstranit ohněm. Kořist byla již rozebrána, a tak ti, co přežili, byli nyní podstatně bohatší než dříve. Také zbraní bylo v oppidu teď dostatek. Méně však bylo bojovníků. Sbíral jsem pro otce meče, hroty šípů a oštěpů, sekery, dýky a nože. Byla toho polovina kovárny.

Některé zbraně otec opravoval, jiné leštil a brousil, aby je tak připravil k prodeji, jakmile přijde kupecká karavana. V oppidu zájem o meče a zbraně nyní vůbec nebyl, tak bylo nutno uvažovat o odprodeji kupcům. Na prodej čekali i zajatí Markomani, kteří nebyli příliš zraněni v boji, či nejevili známky nějaké újmy. Všiml jsem si ale, že svázaných zajatců je podstatně méně, než jsem jich viděl těsně po skončení bitvy. Zeptal jsem se na to otce a ten mi po chvilce váhání sdělil, že prodáni budou jen ti zdraví, kdežto ostatní zajatci byli již pobiti nebo obětováni. Otrokáři měli zájem jen o silné a statné muže, které prodávali Římanům do solných, sirných či měděných dolů. Také bylo nutné opravit poničené palisády a valy. Tuto práci zatím též vykonávali zajatí nepřátelé. Důtky dozorců svištěly vzduchem a osud těchto přeživších bojovníků byl mnohdy horší než těch, kteří padli. Když jsem o tom mluvil s Darou, nikterak ji to nedojalo.

„Oni by totéž udělali s námi, kdybychom podlehli," řekla.

Tato věta mi utkvěla v paměti hlavně proto, že Dara tímto názorem vlastně dala najevo, že se cítí součástí kmene i oppida, kde žila. Neuvědomovala si, že je pouze otrokyní, kterou nemusí zajímat, na čí straně bude vítězství, protože na jejím osudu to stejně nic nezmění. Dara však k tomu měla ještě jiný důvod, který jsem tehdy neznal.

Byl jsem stále ještě chlapec a otec byl pro mě tou jedinou, a tudíž také rozhodující osobností, kterou jsem znal. Kdo dneska může říci, zda život obyčejného člověka se vší tou dřinou, co k němu patřila, byl také nositelem štěstí a spokojenosti. Žár ohnišť a nasládlá vůně kovu, která se šířila kovárnou a připomínala chuť krve, zajisté působila nejen na kováře, ale snad na každého, kdo sem vstoupil. Věčně začouzený a i v největších mrazech jen nalehko oblečený otec bušil neúnavně do plátů na kovadlině a každý, kdo přišel, musel na první pohled poznat, že v úsilí kováře je i druh radosti a pýchy, kterou otec předváděl ve svém umění a fortelu.

Rád jsem se na něho díval a obdivoval ho. Ztělesňoval pro mě svou silou a velikostí postavy obranu a bezpečí před všemi nebezpečenstvími světa, jež jako by usilovala o to mě zahubit. Otec byl vždy nablízku, aby mě ochránil a zahnal jakékoliv nebezpečí, jež mi hrozilo. Nebyl však pouze dobrým kovářem, ale dovedl se postavit ke každé práci, která byla potřeba. Uměl zacházet se dřevem i s kůží. Dovedl ušít pevné boty i sestrojit dobrý luk. Běžně se však tímto způsobem neživil a vždy dal raději vydělat jinému odborníkovi, jehož řemeslem tato činnost byla. Moc toho v práci nenamluvil a s Elekem, který mu v kovárně pomáhal, si spíše jen ukazovali, a přesto si rozuměli. Byli již dokonale sehraní.

Otec miloval les a jeho tiché šumění stromů a listí. Když nebyla v kovárně práce, dokázal se celý den potichu prodírat houštinami a někdy i celé hodiny jen tiše sedět v trávě na kraji mýtiny a pozorovat, jak se pase zvěř a odvíjí se život této rozlehlé lesní říše. Nevím, co se v těchto chvílích odehrávalo v jeho mysli, co prožíval a o čem snil, ale dá se usuzovat, že jeho myšlenky se určitě ubíraly k jeho blízkým, protože zřejmě netoužil po něčem, čeho by se mu nedostávalo. Měl všechno, co k životu potřeboval, a netoužil ani po moci ani po obdivu. Tak jako většina šťastných lidí se spíše obával, aby mu bohové neodejmuli to, co již má. Málokdy dával najevo své city. Nepamatuji si, že by mě byl někdy pohladil či polaskal. Něco takového by býval považoval spíše za slabost muže nehodnou a svou lásku ke mně dával najevo spíše přísným pohledem nebo pokáráním.

Proto jsem byl také rád, že mám alespoň Daru, která dokázala nahradit matčinu něhu a péči. Její rozvaha a opatrnost v rozhodování zajisté pramenily také z jejího pocitu nejistoty, který jistě zpočátku měla, a z toho, že se dokázala sžít s člověkem, který v žádném případě nebyl jednoduchou osobností. Musela se přizpůsobit prostředí tak vzdálenému tomu, jež dosud znala. Krok za krokem se ale oba tito lidé poznávali a pozvolna povolovala ona tuhá slupka, kterou měl otec kolem své duše.

Dodnes vlastně nevím, zda někdy vůbec vyznal Daře lásku slovy, i když je mi známo, že ji velmi miloval. Nikdy se to samozřejmě již nedozvím, ale myslím si, že k takovémuto výlevu citů u něho zřejmě nikdy nedošlo. I Dara otce bezmezně milovala a lpěla na něm. Zprvu jako na obránci a ochraniteli a později jako na životním druhovi, se kterým vytvořila pevný rodinný svazek, zpečetěný dětmi.

Cítil jsem se v rodině dobře. Vládla zde pohoda. Vůdčí silou byl jednoznačně otec, ale bylo znát, že rád vyslechne i Dařin názor. Uměla to s ním a dokázala mu říci i věci, s nimiž nesouhlasila, aniž by jej výrazněji rozzlobila či vydráždila. Nejednou se stalo, že pod vlivem Dařiných argumentů svůj názor opravil. Zcela zjevně byl náš dosavadní život změněn Dařinou podnikavostí a schopností prosadit řadu novot. Dara proměnila nejen naše bydlení a oblékání, ale především naše společenské postavení v oppidu.

Otec sice vždy patřil co do významu k nobilitě společnosti především v systému obrany oppida, ale z této skutečnosti toho pro sebe nedokázal mnoho vyzískat. S příchodem Dary se však věci začaly měnit. Z otce pozvolna a nepozorovaně začala vychovávat velmože nejen co do jeho vnějšího zjevu, ale i chování. Poznenáhlu se stával sebevědomější, jeho slovní projev a hlavně vystupování v radě mělo logiku a on pozvolna získával na vážnosti i u těch členů rady, kteří jej dříve sotva vnímali. Rovněž i já jsem začal pociťovat větší vážnost u svých kamarádů, což byl pro mě zajisté příjemný pocit. Přispívala k němu i skutečnost, že jsem se vlivem dobré stravy cítil jak tělesně, tak i duševně silný. Na svůj věk jsem byl vyspělý a jen málokdo z mých vrstevníků si na mě dovolil.

Otec mi nikterak nebránil naslouchat názorům jiných lidí, i když zajisté sledoval, s kým se stýkám. Nevadilo mu však, když jsem poslouchal vyprávění kupců a druida o všem možném a mohl jsem se tak nenásilnou formou vzdělávat v různých oblastech života a utvářet si názory na veškerá dění, která se odehrávala okolo mě i ve vzdálené cizině. Také moji kamarádi si všimli, že vím spoustu věcí, o nichž oni neměli ani ponětí, že na světě jsou. Je spíše zajímalo, co bude k obědu, zda nebude velká zima, které děvče se na ně usmálo, či na co si budou odpoledne hrát. Neměli potřebu vědět, jak se co dělá, jaká kouzla dovedou druidové, jak daleko je třeba do impéria či kam vedou cesty z něj. Bylo jim jedno, jaké kmeny žijí jen několik dnů cesty za nejbližším kopcem, jaké zbraně kdo používá a jak ani jakým způsobem kde žijí jiní lidé. Nic jim neříkali cizí bohové ani způsob jejich uctívání. Zatímco já se stále někoho na něco ptal, oni stopovali zvěř a představovali si ve svých hrách, jak jsou velkými bojovníky, před kterými se všichni třesou a v bázni utíkají. Dokázal jsem si s nimi také hrát, ale často mě jejich příliš dětské hry nudily. A tak jsem se pozvolna stával osamělým.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Soumrak keltského meče.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.