Motto:

Lidé odnepaměti podléhají iluzi, že pokud přičarují správná slova ke svému životnímu příběhu, pochopí, jaký život ve skutečnosti je, jací jsou oni sami.

Je to marné. Nakonec stejně zjistí, že pravda našich životů není to, co jsme prožili.

Pravda je to, co jsme si nechali tak slepě protékat mezi prsty ...

Autor

Petr Zajíček: Michaletydebile

© Petr Zajíček, 2012 (2011)

Cover © Helena Jiráková, 2012 (2011)

Published by Nakladatelství Epocha s.r.o., Praha 2012

ISBN 978-80-7425-837-4 (e-pub)

ISBN 978-80-7425-838-1 (mobi)

Obsah

Ida

Červený vokolo

Výročí

Julie

Michaletydebile

Ida

Bylo teplo a větrno. Nevím, proč mám rád právě tuhle kombinaci, ale je to tak. Mockrát už mě napadlo, že bych s tím měl něco dělat. Teplý vánek foukne a člověk si hned začne připadat jako svobodná bytost. Takový nesmysl!

Ze stromu jsem měl docela slušný přehled o svých svěřencích, kteří se drze rojili do náručí mého tepla. Se zájmem jsem pozoroval, jestli jim vítr napoví to, co mně. Krást třešně. Zpočátku jen bloumali, postávali, ani k hemžení se nijak neměli. Pak jednoho z nich napadlo zaklonit hlavu a pohoda byla ta tam.

„Šéfe, bylo by tam eště něco pro studující mládež, nebo můžou krást jenom kantoři?“

Jíra byl drzý rejpal, takže jsem si musel pospíšit.

„Čemu se divíš, hošo, krademe všichni, máme demokracii! Akorát kdo má panděro jako ty, musí čekat, že se někdo, koho příroda tak nevodflákla, ustrne a hodí mazánkovi třešničku!“

Utrhl jsem pár třešní, gestem rozsévače jimi počastoval hiphopové postavy pod sebou a znechuceně lezl dolů. Jen proboha ne vnitřní monolog! Po hodině sebezpytování dojdu k tomu, k čemu vždycky. Ukazovátko jsem si vybral sám, teplo a vítr je občasný bonus.

Nic jiného než otrávené obličeje se od nich nedalo čekat. Na mně zas nikdo nemůže chtít, abych měnil svoji strategii. Nasadí se patřičný odstín hlasu, jako že z toho kolem taky dvakrát nejásám, pohled někam za ně, jen necivět výchovně do očí! Žádné sbližování, to už mám za sebou. Na tyhle téměřlidičky platí namachrovanej řízek, co umí rovnat do latě. Největší chybou je hra na velkou psychologii a individuální přístup! Kdepak, nejlíp všechny na jednu hromadu, na otázky odpovídat otázkou a především žádný malér! Zatím to vždycky fungovalo. Zatím.

„Tak co, borci, jak to de? Ztuha, co? Jídlo nic moc a cimry hrůza! Dneska se krade všude, co naděláte. No nic … Tak dáme klášter, aspoň si spravíme voko, ne?“

Jejich reakce nevybočila z  normálu. Drzí začali mumlat svoje obvyklé protestní songy, přidrzlí nasadili ksichty a zbytek kapuci. Dopadlo to celkem slušně, jen nepovolit. Tyhle exkurze jsou k nepřežití! Jako by nestačilo, že na ně civím celé dopoledne, den co den. A teď tři dny mamkataťka v jednom kuse!

„Hele, pudeme na férovku! Vodpoledne je moje, váš je večer! Jinak tady na baráku, tak si vyberte!“

Nějakou chvíli to trvá, než je člověk dokáže správně přečíst, takže vím, kdy má cenu tlačit, prskat nebo i kopat, a kdy si nasadit kapuci jako oni.

„Kdybyste tady byli s kolegou  Rychtaříkem, tak vás čeká vodpolední trojboj. Výstava paličkovanejch krajek, zdymadlo a rodnej dům Prokopa Diviše. A večer budete usínat s vlkem! Se mnou si vomrknete  klášter na kopci, a když neuděláte průser, tak večer může bejt třeba dýza. Co vy na to?“

Zbytečná otázka, ale položit se musí.

„No nějaká akce bejt musí, aby to tolik neřvalo. Vo tom snad žádná! Hele, kdo chce, tak pěšky do kopce, kdo umí autobusem, tak vodjezd v půl třetí. Pokud se neztratíte v tomhle rušným zapadákově, Pacák! Bílek! tak ve tři před klášterem. Já zařídím ten zejtřek na přehradě a nějak dorazím. Jsme domluvený! A žádnej podraz, borci!“

Cvak! Stačí cvak a jsem jiný a jinde. U sebe. Znechucený vším, co dělám, utrápený z pohledu dopředu. Proto tyhle okamžiky malého soukromého vybočení. Kamufláž, finta, která poslední dobou už nezabírá, ale co se dá dělat, když po ruce nic jiného nemám.

„Uááááááá!“

Zařvat si v liduprázdné uličce na okraji městečka není žádný odvaz.

„Kurva život!“

Slabota. Už to není, co to bývalo. Ještě nedávno jsem si dával záležet na výslovnosti a užíval si slasti být alespoň na okamžik řadovým  sprosťákem, co si odskočil od katedry, a teď se snažím mít tuhle svoji trapnou exhibici co nejdřív za sebou.

„Vedral je bolševický hovado!“

To už jsem přehnal. Koho zajímá sametový přemet našeho bývalého soudruha ředitele? I mně už je ukradenej.

„Žádnej Vedral tady nebydlí, akorát vedle Sýkora a naproti Kmoníček, esli dete za ním. Copak byste rád?“

Správná otázka, ale co se mě týče, tak přichází pozdě.

„Já … Dobrý den, promiňte, zamyslel jsem se … Je to tady dobře ke klášteru? Já jsem tu sice už kdysi byl, ale z téhle strany jdu poprvé.“

Od jisté doby jsem na tom jako většina, co se vyhýbá slovu poprvé. Nechci vzpomínat na něco, s čím jsem už dávno přestal počítat. Jenomže jsou okamžiky, kdy se člověk neubrání. Jako teď. Jedno jediné slovo a roje dotěrných vzpomínek mi výsměšně zatarasí cestu a přimějí zvednout hlavu. Věže kláštera, no a co? Ty si pamatuju. No tak dobře, jednu vybledlou superosmičku pro pamětníky snad zvládnu, když nebude nic dalšího. Mám to pod kontrolou. Rozvážně vystoupám nahoru, na pár místech se zastavím, nějaký ten pohled do krajiny, jak se to tak dělá a nic víc. Jen si pustím pár obrázků ze studentských let, to nemůže pro jednou uškodit, ostatní to dělají běžně. Ale chtělo by to sestříhat, mastil jsem to bez ladu a skladu po celé roky na jednu velikou hromadu a ještě do tmavého kouta.

Přišlo to dřív, než jsem čekal. Chuchvalec černobílého světla, změť čísel, pak se to všelijak zabarvilo, několikrát švenklo z jedné strany na druhou a objevila se její tvář. Překrásná rozesmátá cikánská tvář. Čekal jsem, že někdo neosobně zahuhňá „Ida před dvaceti lety poprvé“, ale místo toho se k potemnělému půvabu její tváře přidaly akordy samohlásek a trylky souhlásek, ve kterých se nedalo vyznat. Vůbec se nezměnila.

V půli kopce mi bylo jasné, že i přes počáteční odpor, se nepodaří vzpomínky zaplašit …

Čtvrtá cenovka, výpary z polonahých těl, roh místnosti a v něm, v tmavých brýlích nemlich takových, jako nosil Miki Volek, seděla Ida. Báječně nasvícená sluncem, které to nakrátko vyhrálo nad okenními tabulkami uplácanými ze skelné špíny. Pro nás to byla bakelitka a věděli jsme, že nemůžeme nic jiného, než zpovzdálí vejrat. Ale stačilo, aby hostinský zasakroval, že várnice sám tahat nebude, a já jsem ucítil svoji šanci se ukázat. Lomcoval jsme s nima víc, než vážily, a když jsem procházel kolem ní, uslyšel jsem poprvé její hlas.

„Ty máš takú silu! Ty musíš mít holek!“

Několik obyčejných slov pronesených skoro šeptem mě naplnilo až po samý okraj nevinnosti …

Konečně se přede mnou objevil klášter. Jeho siluetu jsem si pamatoval, ale jinak nic. Žádné další opěrné body v řídké síti vzpomínek. Ani polorozpadlá budova statku pod klášterem, kde jsme byli jako brigádníci ubytováni, mi nic neříkala.

Na klášterních schodech mě uvítala žhavá současnost, reprezentovaná lelkujícími klátivci s výhrůžnými nápisy na vytahaných tričkách a nezavázané značkové obuvi. Neuniklo mi, že pamatovali na vše. Svoje čerstvě dobyté území si pečlivě obeplivali a všichni do jednoho si dávali náramně záležet, aby byli cool. S nějakou větou jsem vyrukovat musel.

„Tak co, hezký, ne?“

„Kde jako?“ ozvalo se z hloučku.

Několik studentů se zmohlo na nechápavý výraz, dva přidali pootevřená ústa. Jíra jako vždy zachraňoval pověst smečky.

„Vokolo, vole, žejo, pane učitel?“

Neměl jsem náladu na vysvětlování a byl nejvyšší čas dopravit světskou havěť za zdi kláštera.

Okamžiky, kdy se schyluje ke konfrontaci studentů s nic netušící veřejností, mám už dávno v paži. Levým okem je spočítám, pravé vytřeštím pro výstrahu, neomylným čichem zkušeného třídního odhadnu podíl alkoholu na pachovém spektru kolektivu, vyhodnotím riziko a jde se. Když jsem bral za masivní kliku klášterních dveří, uvědomil jsem si, že musím pohlídat především Jíru.

„Dobrý den přeji! Já se jmenuji sestra Atanázia a budu vás tady provázet našim klášterem. (Pšouk.) Jste tady jednotlivě, nebo jste ta ohlášená výprava ze střední školy? (Pšouk.) Vítám vás, děti! (Pšouk.)“

Nemohlo mě potkat nic horšího. Uchopil jsem Jíru za loket a silně stiskl. Udiveně se na mě podíval a dotčeně zavrtěl hlavou. Ostatní zírali na jeptišku v bezmezném údivu a já jsem s obavou očekával, kdy počáteční údiv vystřídá smích a vzápětí výsměch. Je to pokaždé, kdykoliv se setkají s něčím, co je nad jejich chápání. Nepamatuji se, že by to někdy bylo jinak.

„Dobrý den! Sestro, my jsme výprava, domlouval jsem to minulý týden telefonicky s někým od vás a potvrdili mi dnešní termín. Jde nám o kratší prohlídku, pokud byste byla tak hodná.“

„Nevadilo by vám, kdybych vás provedla jako výpravu, i když jste tu pravděpodobně jednotlivě? (Pšouk.) Já normálně neprovázím, to má na starosti sestra Benedikta. Jak se tedy domluvíme? Vy jste prosím učitel? (Pšouk.)“

Reakce kvapem dospívající mládeže se dostavila v plné parádě.

„Ty vole, je hluchá jako poleno a prdí! Vona fakt prdí, slyšels?“

„No a co, vole! Co má dělat, když je tady zašitá nafurt?“

„Je boží, vole, a má správný lenonky! Asi je fasujou …“

Zbylé tři výrazy, kterými dříve učni, dnes ovšem integrovaní studenti obvykle komentují veškeré dění kolem sebe, se slily v jeden polohlasný výsměšný proud. „Kurvavoletajehustá!“

Trochu jsem se zastyděl, že evidentní silná nedoslýchavost sestry Atanázie je pro naši exkurzi spásou, a neobratnými gesty jsem pomalu přecházel do znakové řeči.

„Tak jestli dovolíte, děti, zahájili bychom prohlídku v klášterní knihovně. V našem klášteře můžete obdivovat unikátní architekturu a seznámit se s duchovní tradicí našeho řádu!“

Tentokrát bylo ticho a Jíra, kterého jsem mezitím neprozřetelně uvolnil ze svého sevření, toho okamžitě využil.

„Konec srandy, pánové, jeptindě došlo střelivo!“ Obrátil se ke mně a s bezelstným výrazem ve tváři pronesl: „To znamená, že teď budou žvanit múzy, že jo, pane učiteli? Dostanu vod vás malou jedničku za aktivitu?“

V poslední době přehodnocuji svůj postoj k násilí ve výchovném procesu, ale tady, před laskavými zraky natěšené sestry Atanázie, jsem na to musel jinak. Uznalým poplácáním po zádech jsem Jírovi potvrdil malou jedničku a přesladkým polohlasem oznámil rozjařenému mládí, že jestli nevezmou zpátečku, tak je večer čekají maximálně televizní noviny na ubytovně. Už dlouho vím, že anoprosímpaneučiteli z nich nikdy nevypadne a že i neochotné mručení, pohrdlivé posunky a výsměšné škleby jsou vlastně souhlasem.Navíc před sebou neztrácejí tvář, což je pro ně to hlavní. S vědomím křehké, byť nevyslovené dohody jsme se vydali po dlouhé chodbě za sestrou Atanázií.

Byla to přesně taková chodba, jaká v člověku dnešní doby občas vyvolá pocity méněcennosti. Jaképak my dnes umíme udělat chodby! Nanejvýš takové, co něco spojují. Jdete, a od samého začátku je jasné, jak to nakonec dopadne. Odněkud někam. Účelné, ale k uzoufání nudné. Jenomže tahle chodba, to je něco zcela jiného. Kráčíte, protože jen tak obyčejně jít se prostě nedá! Rozhlížíte se a napadají vás věci, na které běžně vůbec nepomyslíte. Aby ne, když se míjíte s poctivým kamenem a na každém kroku potkáváte skromně zamlklé dřevo. To se v hlavě něco urodit musí!

„Jestli dovolíte, seznámila bych vás s těmi, co se zasloužili o založení našeho kláštera, a těmi, kdo po staletí na půdě kláštera působili.“

Ze zlatých rámů na nás mlčky hleděly pobledlé tváře svatých, které ostře kontrastovaly s nezaslouženým ruměncem mých svěřenců. Koutkem oka jsem zachytil pohled Diviše, který se zjevně chystal položit otázku. To bude poprvé, kdy se na něco zeptá.

„Ježíš je blbost, že jo?“

Tohle jsem nečekal. Diviš se napůl ptal a napůl to tvrdil, takže pro mě dobrá výchozí pozice pro odpověď. Chvíli jsem váhal, ale nakonec jsem to vyřešil obvyklým způsobem. Úsměvem typu: to myslíš vážně? Kromě Jíry se nikdo dál zeptat neodváží. Tak Diviš nám začíná řešit teologické problémy! Ale jo, Ježíš je blbost, chlapče, jak jinak. Pro tebe, pro všechny kolem, i pro mě. Co všechno by člověk musel sám se sebou i druhými udělat a přitom nemít nic jistého! Takhle to je v každém případě lepší, chlapče. Posloupnost dozrávání studenta Diviše a jeho vrstevníků je evidentní. Škola, která spolehlivě odnaučí myslet a v honbě za produkcí dalšího středoškoláka potlačí jakýkoliv náznak jinakosti, po škole veget někde v betonové náruči sídliště uprostřed rozchechtaných vrstevníků s kolující cigaretou trávy, a večery bez pohlazení a rodičovského slova v azylu vlastního, decibely vytapetovaného pokoje, kde se znuděný a opuštěný zoufalec těší na to, jak si o víkendu na diskotéce pořádně zachlastá. To chce zdravej selskej rozum, pane učiteli, a ne nějaký jalový filozofický žvásty, kterejma jim blbnete hlavu, jak mi jednou na rodičovské schůzce důvěrně svěřil řádně připitý otec Diviš. Nejdůležitější je pořádnej gábl, protože když ho máte v žaludku, tak vám ho už nikdo neveme!

„Náš klášter je po staletí cílem mnoha poutníků, kteří chtějí posílit svoji víru hlubším setkáním s Bohem i Ježíšovou matkou Marií.“

Nemusel jsem se rozhlížet, abych se přesvědčil o tom, že naše výprava rozhodně nepatří mezi takové poutníky. Zatím jsem byl v klidu, protože výbuchy smíchu a přisprostlé poznámky odeznívaly v jiném společenství hertzů, než se nacházela sestra Atanázie.

„Tak tohle je zakladatel našeho kláštera Tobiáš Jan Becker, děti!“ nevzdávala se sestra Atanázie.

Je pravda, že sestra Atanázie měla poměrně silné brýle, takže nemusela postřehnout skutečnost, že se Kovář už delší dobu pravidelně holí a Luňákův horní můstek stál jeho rodiče skoro patnáct tisíc. Že Pacák začal už vloni pravidelně sexuálně žít s Horkou z vedlejší třídy, se do kláštera určitě nedoneslo.

„Na protější stěně je vyobrazen Alexius Falconieri, jeden ze sedmi zakladatelů řádu servitů, kteří zde působili.“

Portréty zakladatelů a svatých úspěšně unikaly pozornosti lelkujících studentů, mezi kterými s omluvnými úsměvy kličkovala sestra Atanázie. Došli jsme až k postranní kapli hned vedle chrámové lodi. Průcha objevil mušli se svěcenou vodou, znalecky ji ochutnal a prohlásil, že chutná jako chcanky. Několik dalších zvědavě omočilo svoje upatlané prsty a dali mu za pravdu. Okny obarvené světlo, které obvykle bez potíží dokázalo vyvolat v návštěvnících slavnostní atmosféru a posvátné rozechvění, to znechuceně vzdalo. Moje pozornost se soustředila na malý hlouček pod sochou Ukřižovaného. Zdálo se, že mají nějaký problém.

„Bedna, co, vole?“

Otázka byla určena Řezníčkovi, pilnému členu kroužku kulturistiky na naší škole.

„Teda bedna nic moc, ale je bezva vyrýsovanej, to jo. Ty vole, to není žádná prdel! Já na tom makám už dva měsíce jako blbec, snižuju váhy, zvyšuju série, žeru všechno bez tuku, a hovno!“

Sestra Atanázie si zkoumavé pohledy vyložila po svém.

„Jsem ráda, že se vám tu líbí, děti. Pokud máte zájem, ráda podám obšírnější výklad. (Pšouk)“.

Můj pohled se střetl s Jírovým a bylo mi jasné, že řešení je pouze jedno. A že je to jenom na mně. Polohlasně k mládeži a hlasitě k nedoslýchavé sestře Atanázii.

„Hele, borci, máte volno, mrkněte se tady po vokolí, když tak si skočte na limču, Jíra vás má na triku. A žádnej průser, jinak poslední, co dneska uvidíte, budou televizní noviny s Lucií a Rayem! Dejte si voraz a v šest tady před vchodem!“

Poté nádech, otočka a omluvný úsměv ke zmatené sestře Atanázii.

„Jste velice laskavá, ale neuvědomil jsem si, že studenti mají ještě další program. Omlouvám se, ale budeme muset prohlídku bohužel ukončit. Bylo to pro všechny velmi přínosné a užitečné, věřte mi!“

Naběhlá žíla na krku mi splaskla, poslední podrážky milovníků kulturních památek mizely ve dveřích a na čele sestry Atanázie se zničehonic objevila vráska.

„Chápu, nemáte to jednoduché, pane učiteli … Teď jsem si vzpomněla, budete mě muset omluvit, od rána to vypadá na déšť a my na zahradě sušíme seno. Sestry mají svůj program, tak to zbývá na mně.“

Tohle byla šance.

„Pokud to nebude proti předpisům a zvyklostem, tak bych vám s tím senem rád pomohl.“

„Vy, pane učiteli? Vy byste nám pomohl shrabat seno?“

Normálně bych se ještě nějakou tu chvíli morálně producíroval, ale při pohledu na ustaranou sestru Atanázii bych už nejraději cítil v dlaních násadu. Vyšli jsme na zahradu, kde beznadějně roztroušené seno zmíralo voňavou smrtí. Sestra Atanázie mi s vděčným úsměvem vtiskla do rukou hrábě a s omluvnými gesty někam odběhla. Nasál jsem do plic vzduch klášterní zahrady a každým novým rozmachem sceloval tu omamnou vůni do mozaiky dávného zážitku …

Celou hospodářskou budovu pod klášterem jsme měli pro sebe. Stará profesorka chtěla hlavně klid. Obsadila s holkama přízemí a nám klukům nechala celé první patro. Volnosti jsme měli habaděj, protože potřebovala doplést manželovi svetr a zbýval jí ještě celý zadní díl. Místnosti dostaly vznešené názvy jako třeba Salón kultury a oddechu I. B, kde se oficiálně spalo, Salón smradu, kam jsme odkládali pracovní oděv a zahnojené holinky, a ještě několik dalších, na něž si dnes už nevzpomenu. Tu nejdůležitější místnost jsme nazvali Pila. Pod průhlednými záminkami jsme tam lákali holky ze třídy a předem se ubezpečovali, že večer budou na kousky. S tím názvem jsme to trochu uspěchali, ale to už tak bývá. Důležitější než konečný výsledek jsou průběžné cíle …

Schylovalo se k dešti a já jsem nemohl odtrhnout oči od rozvlněného pozadí cikánské lollobrigidy. A nebyl jsem sám. Se mnou na tu nádheru zírali i čtyři propocení brigádníci s  krvavými mozoly v mazánkovských dlaních, celí naběhlí vzrušením. Najednou se odněkud ozval hlas, který nám všem zvýšil teplotu o pár stupňů.

„Ido, vem jednoho a pojedeme na seník! U fukaru to nějak vázne!“

Ukrutně jsem si přál, aby si vybrala právě mě, a když jsem viděl a ucítil, jak se její oči nevydržitelně dlouho propalují do mých zduřelých slabin, věděl jsem, že to budu já!

„Ty poď, ty!“

Její slova mě doslova katapultovala na žebřiňák a já, potlučený od špruslat, s roztrženou košilí na uhrovitých zádech a pronásledován uštěpačnými poznámkami poražených adeptů na možný rasový hřích, jsem se zaklesl do žebroví hned vedle Idy. V tu chvíli mi bylo všechno jedno. Vozka zapráskal bičem a my se rozjeli takovou rychlostí, že nadávky do srabů a cigošek zanikly v lomozu a ryku řítícího se povozu, a všechno dosud logické a zákonité odpadlo do prachu cesty kdesi za námi. Každý nový náraz kol o cestu nás s Idou k sobě znovu a znovu přibližoval, až jsme byli tak těsně propleteni, že její povzbuzování a rady neměly žádný smysl.

„Drž se! Chyť se mě! Neboj se! Ty seš Pavel, viď?“

Chtěl jsem jí toho tolik říct! Že se nebojím, jen trochu její tmavé kůže, jenomže žebřiňák vyhodil zadkem a můj upocený obličej přistál mezi jejími ňadry a dostával jsem to hned zleva, hned zprava, měkoučké facky číslo 3, při kterých každý rád podrží a po první touží po další. Ida se bláznivě smála, tiskla mi hlavu mezi prosolené obliny a chlácholila mě změtí slov, kterým jsem nerozuměl. Odborné publikace to všelijak škatulkují, zařazují, dávají do souvislostí a bůhví, co ještě. Zdravý vývoj sexuality, prevence pohlavních chorob, vliv kolektivu na utváření správných sexuálních návyků. Já jsem si svůj první kontakt s omamným světem hormonů začal odbývat na žebřiňáku. Když jsem příliš zatoužil, dostal jsem výstražnou do brňavky, když vzduch houstl mou bázlivostí, vybral vozka pár výmolů a Ida si mě chlácholivě rozprostřela po své anatomické nádheře.

„Hej, fukar! Tak jsme tady! Přivezla jsem si pomocníka!“ hlaholila Ida na všechny strany, jakmile jsme se přiřítili k obrovskému seníku, před kterým podsaditý muž s propocenou hřívou mlátil obrovským kladivem do zrezivělého fukaru. Pak se ke mně naklonila, zajela rukou pod zbytky košile a se smíchem dodala:

„Dem nahoru! Do sena!“

Ida si to s noblesou úpadkové rasy hyždila na seník a já s divoce bušícím srdcem, sípavě zrychleným dechem a rozpraskanými rty za ní. Stonky, stvoly a stébla mi zahrazovaly cestu, hukot krve v uších se pral se všudypřítomným jekotem uzdraveného fukaru a nedýchatelné přítmí rámovalo těkavými částečkami poletujícího sena cikánskou krasavici s vidlemi. Ještě nikdy mě nenechali tak samotného. Nejspíš se mi to jen zdálo, ale Ida se každým úsměvem, pohledem a zhoupnutím boků přibližovala. Seno postupně zaplňovalo zející prostor mezi námi a šustivě drmolilo seníkové nemravnosti. A najednou ticho, pak několik ran kladivem do trucovitého fukaru a zase ticho. Všechno se pomalu zklidňovalo, i má krev, která se tolik bála o osud svého těla, přestala povykovat. Už se dalo i vnímat.

„Seš divnej … Jinej by už … Nelíbím se ti?“

Přeschlé rty nepropustily ani hlásku, jen neohrabané gesto hlasitě křičelo, jak moc se mi Ida líbí. Chtěl jsem ji o tom přesvědčit a vztáhnout po ní ruce, ale odvahu jsem měl jen na vidle. Vzal jsem je Idě z rukou a začal horečně nabodávat bezbranné seno a smýkat jím nazdařbůh kolem sebe. Vědomí první chlapské prohry mi dodávalo překvapivě velkou sílu. Když jsem pak na chvíli pozvedl senem zastřené oči a přestal kolem sebe provinile máchat vidlemi, uslyšel jsem její hlas, ve kterém nebyla ani stopa výčitky.

„Ty máš silu! Ty musíš mít holek! Ale já jsem iná, víš, iná! Přiď dnes večer k rybníčku pod klášterem. Uvidíš!“

Vřeštění pubertálních hlasů mi připomnělo, že hrabu a kupím seno o pěkných pár let jinde.

„Hele, kluci, mnich! Je tady mnich! Paní učitelko, že to je mnich?“

„Kecáš, to není mnich, dyť ta jeptiška říkala, že tu sou jenom ženský!“

„Tak to bude teplej mnich, to je skoro taky ženská, ne?“

„Martine, jak to mluvíš! Patriku, co jsem říkala? Neřvat, nelítat, na nic nesahat a držet se v houfu! A kde máte ostatní? To si ještě vyřídíme!“

Z ječáku kolegyně ze základní školy se mi udělalo fyzicky i duševně nevolno.

Seno bylo shrabáno, a čekat na slova díků sestry Atanázie se mi nechtělo.

Cestu do hospody jsem našel až na druhý pokus. Bojácně přilípnutá k polorozpadlému statku, plná studentů jako tenkrát. Jestli nemám něco rád, tak to jsou pedagogické zásahy pod dohledem pivních čumilů, kteří si mě obvykle náležitě vychutnávají. Situace byla jasná na první pohled, nebylo o čem přemýšlet. V průměru tak třetí pivo na kapuci.

Žádné nervózní pohyby, klidný, nevzrušivý tón hlasu a na závěr úsměv pro okolí. Stává se ze mě klasik.

„Chlapi, zrušte vobjednaný, to, co máte před sebou, nechte somrákům a děkujte bohům, že mám dneska šedej zákal! Za půl hoďky před klášterem, já si dám ještě kolu.“

Pro kolu jsem si raději došel k výčepu, a zatímco hostinský kasíroval prochmelenou omladinu, rozhlížel jsem se po místnosti. Od doby, kdy jsem tady cloumal s várnicemi, nejspíš párkrát vyvětrali. Přesto se mi zdálo, jako bych z puklin rozpraskané omítky slyšel rozesmátý šepot Idy …

„No tak, co je, Pavle! Neboj se! Sem iná, uvidíš! Přiď večer k rybníčku! Pavlíku ...!“

„Povídám, vašnosto, co to bude? Pivínko?“

Hostinský neměl o šepotu a rozbouřené krvi před dvaceti lety ani potuchy.

„Promiňte, já jsem se … Jistě … Dám si kolu, jestli můžu prosit.“

A pak to ze mě najednou vypadlo, jedno přes druhé. Školní brigáda čerstvých gymnazistů, Ida ve slunečních brýlích, jen seník, fukar a zahnojené holinky jsem smlčel.

„Mně nemusíte nic říkat, taky jsem byl mladej a blbej! Já to tady už táhnu hezkejch pár let, a pokaváď se tejká lidí, tak to se skoro nemejlím. Podle mě to byla cikánka, co ji nakonec dostal Pišta Bíreš ze statku. Žádná jiná to bejt nemohla, na to dám krk!“

Dál to byl už jen melasovitý příběh, a v podání hostinského měl slušnou seriálovou úroveň.

„Co může tak čekat na cikánku v zapadákově než nějakej Lakatoš, Giňa nebo Bíreš!“

Hostinský byl ve svém živlu.

„Tu cikánku dostal Pišta Bíreš. Udělal jí pět harantů, něco stihnul, než ho poprvý zašili, a pak to už bylo s přestávkama. No a jednou se Pišta nadrátoval trochu víc než namol a vzal tu chudinku po hlavě sekerou … Šak sedí eště teď.“

Je to zvláštní. Stačí pár omletých, vytlachaných, na písmenka vyprázdněných slov a to nejposvátnější z neprožitého je pryč.

Cestou ke klášteru jsem si zakázal jakoukoliv vzpomínku.

„Hej, počkaj! Počkaj, do piči!“

Ten cikán šel dost rychle, ale tempo a široké vedení kroků pár piv a panáků nezapřelo.

„Tak kurva slyšíš, nebo čo!“

Zůstal jsem klidný. Zbýval mu ještě kus cesty a já jsem měl možnost se připravit. Dumat nebylo nad čím. Naznačím cuki, plynule přejdu do mae-geri krabe a dokončím celou akci průrazným yoko-geri kekomi. To by mělo stačit. Existuje sice možnost, že chlapeček naskočí tobi-geri, tohle si dnešní cikánská mládež perfektně odkoukala z akčních filmů a s cigárem v zubech to do úmoru zkouší asi tak o hodinu déle než vrcholoví gladiátoři, ale čím víc se supící dvě promile blížila, tím jsem tuhle alternativu zavrhoval. Pro jistotu jsem ale přenesl váhu na zadní nohu a rukama si jako zapínal límeček od košile.

„Co se do nás sereš? Ako to kurva, že znáš mamu? Taký pojebaný gadžo!“

Unavil se. Nějak jsem se nemohl dopátrat, jak vlastně vypadá. V tom zbytku, co vytěsnily každodenní lahváče a točený salám, se nedalo vyznat. Nebyl agresivní, jen útočně zvědavý, rozrýpaný poznámkami štamgastů v hospodě. Civěl jsem na něho, trapně a bez zábran, asi jako rasový inspektor za války, který se snaží za každou cenu objevit v andělské tvářičce potenciálního Icika pradědečkův velký nos. Možná tam někde Ida byla. Někde v tom potemnělém kadlubu cinknutých genů, ale já jsem ji nepoznal. Byl jsem na řadě a soukal jsem to ze sebe, jako bych vzal Idu po hlavě sekerou místo Pišty Bíreše já.

„Hele, to je jinak … My tu kdysi byli na brigádě, už je to hrozně dávno. To jsem ještě chodil do školy … Vždyť já ji dohromady ani neznal, spíš od vidění …“

Od vidění ... No ano, od vidění! Utekl jsem hned po večerce. S klukama se to nedalo vydržet, jak se dušovali, že jestli nepůjdu, tak jsem strašnej srab, protože tohleto, TOHLETO se přece musí využít! Bábu profesorskou zmáknem, neboj, návrat zajistíme, jenom ty srabe musíš všechno podrobně vylíčit. Slyšíš! Podrobně! Jejich kolovrátkové ujišťování mi znělo v uších po celou cestu k rybníčku pod klášterem.

Pelášil jsem nocí plnou výsměšného pomrkávání hvězd a zlomyslného pobzukávání cvrčků, kteří se určitě spolčili s holkama z druhého patra pomstychtivě sázeli do zad: bakelitka, cigoška, bakelitka, cigoška, s tebou jsme definitivně skončily, přiď si!

Měsíc byl fajn, přesně jak má být. Svítil, do ničeho se nepletl a nechal mě v klidu vydýchat. Rybníček ne, ten byl otřesně romantický a namyšlený lesk jeho hladiny mi šel na nervy.

Ida přišla po chvíli. Postavila se sotva na dva kroky ode mě a s úsměvem vztáhla ruce.

„Tak poď, můj hrdino, už se nemůžu dočkat!“

Stačilo udělat dva kroky, snad tři, vzít Idu do náručí a smát se spolu s ní. Byl jsem u cíle své cesty a chystal se zažít to, o čem sní nepřehledné zástupy mladíčků dnem i nocí. Jenomže něco chybělo. Říká se tomu milostné vzrušení, milostná touha, co já vím. A mužská obhroublost, kterou jsem tajně obdivoval u starších a která to v životě chlapům přece jen ulehčuje, se nedostavovala. Stejně jsem na ni neměl odvahu.

Ida zvedla ruce nad hlavu a začala se pomalu vlnit. Připadalo mi to jako nějaký cikánský tanec, nebo spíš rituál podobný tomu, kterým kudlanka nábožná láká svého milce k jeho prvnímu a zároveň poslednímu úkolu. Najednou se ve mně všechno sevřelo a já cítil, že moc času už nemám.

„Ido, nezlob se, já musím … Budu hned zpátky … Vydrž!“

V dostatečné vzdálenosti, skryt křoviskem, v podřepu, do úplného dřepu chodí jen holky, jsem netrpělivě očekával, až pominou střevní potíže a dostaví se milostné vzrušení. Od rybníčku ke mně doléhalo volání bohatě prokládané smíchem.

„Pavlééé, kde síííí! Co je s tebou? Už séééš? Děléééj!“

Celou cestu na ubytovnu jsem si pak v hlavě smolil referát na půlnoční sympozium erotiků-začátečníků a sykal bolestí z namožených stehenních svalů…

„Já myslel … Třeba … Třeba ste ji měl rád, dyž ste se ptal … Nechceš, kurva, trávu? Dám za tři kila …“

Bezmyšlenkovitě jsem vylovil z kapsy bankovky. Syn Idy Bírešové odněkud ze špíny vydoloval igelitový sáček s marjánkou, kymácivě se otočil a lípy mu laskavě ukázaly cestu k hospodě. Tytéž lípy se postaraly také o mě.

Jak dlouho ještě vydržím? O kolik nakonec couvnu? Koho ztratím a kdo se mi začne obloukem vyhýbat? Do školy chodím jako do války, ve které zatím vítězím. Před hvězdami, tajemně blikajícími na obloze, na které jsem se dokázal hodiny dívat, už dlouho klopím oči. Pro jistotu, abych nezačal toužit po něčem, co už není pro mě. Proč jsem došel až sem? Kdo ví, snad za to může ta úplně první lež, ta úplně první lež …

Hřbitov jsem našel brzy. Když jsem vcházel rozvrzanou železnou brankou, věděl jsem přesně, co chci. Být nad věcí. Jenom se podívat, nic víc. Každý se přece musí vyrovnat s tím, že v životě víc ztratí, než získá. Jen jsem netušil, jak dlouho to v člověku zůstává, když se s někým tak blízce mine.

Ida Bírešová měla obyčejný hrob, jiný jsem ani nečekal. Deska z kamene, písmena, tráva a nic. Byl jsem bezradný. Stál jsem, četl stále dokola její jméno a nevěděl, jak mám odejít. Pak jsem ji najednou naposledy uslyšel.

„Pavle, Pavlíku!“

Člověk se nejvíc vryje do srdce druhého tím, co nikdy neudělá …

Ido … Já už dávno nejsem ten Pavel jako tenkrát …

Nevím, jestli jsem to opravdu řekl, nebo si to jenom pomyslel. Sáhl jsem do kapsy pro sáček s marjánkou, celý obsah několikrát promnul v dlaních a žehnajícím gestem rozhodil voňavou drť mezi stonky, stvoly a stébla trávy hrobu Idy Bírešové.

Chvatný pohled na hodinky mi vrátil poslední zbytky soudnosti. Diskotéka v zapadlé vesnici pod klášterem začínala za dvě hodiny.

Červený vokolo

„Flek!“

Vrásčitá ruka pleskla o trs karet a ochable dopadla na umakartovou základnu.

„Jaký to máme trumfy, paní Svobodová?“ zeptala se babička, i když to moc dobře věděla, protože jsme nic jiného než červený vokolo nehrály. Nicméně ptali jsme se pokaždé všichni, tak se odpovědí nijak neskrblilo.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Michaletydebile.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.