Obsah

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Epilog

- Poděkování

Alexander Stainforth

SRÁŽKA

MM ROMANCE

Praha 2020

Alexander Stainforth: Srážka

První vydání

Copyright © 2020 Alexander Stainforth

Vydalo nakladatelství David Kaps,

Rybná 716/24, 110 00 Praha 1 – Staré Město

www.stainforth.cz v roce 2020 jako svou 18. publikaci

Redaktorka: Martina Suková, 2020

Obálka: Emil Křižka, 2020

Motiv na obálce: Shutterstock.com

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení nakladatele.

ISBN 978-80-88179-24-5 (ePub)

ISBN 978-80-88179-25-2 (MobiPocket)

Tato kniha je dílem fikce. Jména, postavy a události jsou (většinou ;-)) pouze výtvorem mých představ.

Místa, kde se příběh odehrává, skutečně existují (či existovala), ale mnohdy jsem si je v rámci příběhu přizpůsobil.

Nevhodné pro čtenáře do 18 let.

Kapitola 1

„Touží po tobě dračice, Filipe.“

Otráveně vzhlédnu od počítače. Přišel jsem sotva před deseti minutami a ona mě hned vyhmátla.

„A nevíš, co chce?“ ptám se Jitky, drobné blond sekretářky své šéfové.

„Nejspíš svého mazlíka. Můžeš hádat… Kdo má zase nejčtenější články měsíce?“ nadhodí s úšklebkem. Prstem ukáže na domovskou stránku online verze našeho časopisu, která mi svítí na monitoru, a zmizí v chodbě.

Fajn, stejně mi nezbývá nic jiného než vydat se do jámy lvové a přetrpět další monolog šéfové. Tentokrát už jí ovšem nehodlám jenom naslouchat – dělal jsem to dost dlouho, došla mi trpělivost.

Zaklepu na dveře kanceláře a vejdu.

„Ale, ale… Koho to tu máme? Pan Čermák se uráčil přijít…“ Sofie Loukotová je nejméně snesitelná ženská na planetě. Kdyby měl Noe znovu vybírat extra vzorky na archu, připomeňte mi, abych vzal červený sprej a označil ji varovným X.

„Taky tě rád vidím, Sofie. Dokonce sis kvůli mně přivstala.“

Věnuje mi jízlivý úsměv, opře se lokty o stůl a provokativně si mě měří. Nechápu, že tak pěkná ženská může být zároveň taková mrcha. Blíží se jí čtyřicítka, ale pořád má dívčí postavu. K tomu kaštanové lesklé vlasy až po ramena, decentní make-up a stylové úzké brýle. Ty jí vůbec neubírají na kráse, naopak podtrhují její sebevědomí. A věřte mi, že je hodně, hodně vysoké.

Ignoruju Sofiin pohled, zaberu kožené křeslo před jejím stolem a udělám si pohodlí.

„Neřekla jsem, že se můžeš posadit,“ prohlásí ledově. Kdyby nebyl červen, přísahal bych, že udeřily tuhé mrazy.

„Nechtěl jsem, abys byla v nevýhodě, když sedíš.“ Dnes ji fakt nenechám vyhrát. Ať zapomene na to, že si ze mě pořád bude dělat rohožku. Už nejsem ve věku, abych někomu dovolil se po mně vozit, obzvlášť ne jí.

„Jak dlouho tu pracuješ, Filipe?“ zeptá se a zadívá se na notebook. Nejspíš si otevřela můj životopis.

„Dva a půl roku.“

„Dva a půl roku,“ opakuje po mně zádumčivě. „A jsi jediný, komu předchozí šéfredaktorka povolila home office.“

„Což ti pořád leží v žaludku,“ podotýkám a nejradši bych se napil silného kafe. Jitka má ale nejspíš pokyny nic mi nenabízet a já to svoje nechal u počítače.

„Rozhlédni se kolem. Kolik máme zaměstnanců?“

„Při tom, kolik se jich tady pod tvým vedením vystřídalo… Patnáct?“

„Čtrnáct,“ říká Sofie a opět na mě upírá kočičí oči.

„Kam tím míříš?“

„Z těch čtrnácti jsi jediný, kdo má home office. Proč ty? Jsi něčím výjimečný? Ano, víme, jak tvoje články boří hitparádu na našem webu. Já to ovšem vidím tak, že zkrátka děláš svou práci – jako ostatní.“

Zamračím se. O tohle tu primárně nejde. Měl jsem tušit, že mi s tím nikdy nedá pokoj. Ale už je to půl roku stará záležitost! Nedokáže strávit jedno odmítnutí, jednu prohru?

„Pořád řešíme Marka, co?“ zeptám se přímo. Nemá smysl dohadovat se o třech dnech home officu týdně, když hlavním tématem je žárlivost.

Sofie strne – nedovede se přetvařovat tak dokonale, jak si nalhává.

„Nechápu, o čem mluvíš. Jakého Marka?“

„Mám ti ho připomenout?“ nadhodím. „Dobře,“ pokračuju, když se nedočkám odpovědi. „Vysoký, elegantní, perfektně zajištěný, tělo samý sval. Jeden z našich nejvýznamnějších zadavatelů reklamy. Pozvalas ho na vánoční večírek, celou dobu ses kolem něj motala, on si ale všímal někoho jiného. Mě.“

Sofie zrudne. Vidím, jak jí barva stoupá od krku až po uši. Jestli předtím její oči připomínaly šelmu, teď žhnou jako srdce vulkánu. Měl bych se držet dál, protože pokud na mě vychrlí lávu, skončím jako ti nebožáci v Pompejích.

„Aha,“ zareaguje a předstírá, že si začíná vybavovat, o kom mluvím. Tenhle tah jí moc nevyšel. Marek byl u ní v kanceláři pečený vařený – marketingovému řediteli sdělila, že si ho sama bere na starost, protože je jedním z nejdůležitějších zdrojů našich příjmů.

„Myslíš toho slizouna, co jsi s ním někdy před půlnocí proklouzl na záchody?“

Zasměju se. „Jo, přesně.“

Sofie se nakloní, jen nepatrně, přesto je jasné, že kočka právě vystrčila drápky.

„Podívej se, Filipe. Mně je jedno, koho a kde šukáš, to je tvůj soukromý život. Pozastavuju se nad tím, že se ostatním zaměstnancům nelíbí, že tady musí vysedávat pět dní v týdnu od půl deváté do pěti, zatímco ty si sem napochoduješ jen dvakrát.“

„Proč i jim nepovolíš home office? Zbavíme se velkých kanceláří, snížíme náklady a všichni budou mít na práci klid. Scházet se můžeme jednou nebo dvakrát týdně. Společnost na tom ušetří a... Ale to bys pak nemohla nikoho zbytečně buzerovat, co? No, možná ti i v tomhle poradím – existuje něco jako konferenční hovory, abys nám to mohla dávat sežrat!“

Jsem tak vytočený, že si ani nevšimnu, jak Sofie strnule zírá za mě.

„Někdo tady má skvělé nápady,“ ozve se ode dveří.

Otočím se a okamžitě vstávám. Do místnosti vchází majitelka časopisu – a několika dalších firem. Amanda Poláková je ve všech ohledech dokonalá žena. Osobně tipuju, že překročila padesátku, i když působí mladším dojmem. Lifting, elegantní kostýmky, krásné nohy na vysokých jehlách. Trochu mi připomíná Jane Fonda. Na vánočním večírku se spekulovalo, kolik vlastní domů, jak často tráví dovolené v zahraničí a kdo je zrovna její přítel. Nikdy nebyla vdaná, po dětech nejspíš ani netoužila. Zaměřila se na kariéru a dosáhla obrovského úspěchu. Každého čísla našeho časopisu Ty se prodává kolem padesáti tisíc výtisků, a k tomu si připočtěte, jak nám rostou dosahy na sociálních sítích a návštěvnost online verze.

„Zdravím, Amando,“ pokývnu jí.

Věnuje mi úsměv, sundá si sluneční brýle a asi dvě sekundy vyhodnocuje situaci, v níž se ocitla.

„Už zase chceš Filipovi zvýšit plat?“ nadhodí, načež Sofie polkne a i přes brýle je patrné, jak se jí šokem zvětšily zorničky.

„O tom jsme zrovna nejednali,“ vzpamatuje se.

„A o čem?“ Amanda se posadí do druhého křesla a gestem ruky mi naznačuje, abych si také sedl. Dovnitř rázem vpadne Jitka, a i mně najednou nabízí kávu a občerstvení. Pochopitelně toho využiju, nejsem padlý na hlavu – navíc před Amandou nechci dělat dusno. Na rozdíl od Sofie dokáže ocenit moje kvality. Ačkoliv by si někdo mohl myslet, že ji zajímá jen stav bankovních účtů, Amanda se často a ráda aktivně zapojuje. Je v obraze o všem, co se děje. Vsadím se, že ví i o mně a Markovi – i když to byl jen úlet na pár týdnů, které nikam nevedly.

„Dostalo se ke mně pár stížností, že Filip jako jediný může pracovat z domova,“ odpovídá Sofie nervózně.

„Až dosáhnou stejných výsledků jako Filip, můžou si klást podobné požadavky. Do té doby ať jsou rádi, že jim dovolím, aby se tu realizovali. A kdyby se ten problém vyhrotil, Filip právě přišel s geniálním nápadem. Skutečně by mě zajímalo, jak by to vypadalo v číslech. Zkus to rozplánovat a pošli mi detaily e-mailem, Sofie.“

„Ty… to… myslíš vážně?“ Páni, ještě nikdy jsem Sofii neviděl tak vykolejenou. Zdá se, že její projekt jak ponížit a zbavit se Filipa zkrachoval.

„Žertuji snad někdy?“ Amanda povytáhne obočí.

„Dobře,“ reaguje Sofie vzápětí. Vzchopila se a nasadila hroší kůži.

Amanda se klidně pousměje a poděkuje Jitce za kávu, miniaturních sendvičů se ale nedotkne. Zajímalo by mě, jestli někdy jí. Na žádné akci jsem ji neviděl ničeho si ani zobnout – a když tu někdy strávila celý den, dopovala se jen kávou a vodou. To já si rozhodně sendvič dopřeju, převážně proto, abych Sofii trochu podráždil.

„Je až neuvěřitelné, jak talentovaného spisovatele tu máme,“ obrátí se ke mně Amanda. Z jejích slov mi málem zaskočí. Většinou jen upravuju a stylizuju příběhy našich čtenářek, které nám chodí poštou a do e-mailů. Vyberu si zajímavý obsah, propojím ho s jiným nebo nechám pracovat fantazii, a podepíšu se uvěřitelným jménem jako Maruška, Bětka nebo Agáta.

„Nejsem spisovatel,“ namítám. Opravdu to tak cítím, na nic si nehraju – rozhodně ne před Amandou, která vás prokoukne během okamžiku.

„Skromnost stranou, Filipe. Uvažoval jsi někdy o knize?“

Rozhostí se ticho, které naruší jen to, jak Sofie šokovaně postaví sklenici s vodou.

„Možná, kdysi…“ Kecáš, není to přece tak dlouho! Došlo mi ale, že se tím neuživím. A z něčeho jsem musel platit složenky.

„Chci, abys napsal knihu. Erotický román pro ženy – s uvěřitelnou erotikou, ne žádných Padesát odstínů. Ať je pro české čtenářky reálný, z jejich prostředí, ať si ho zkrátka dokážou představit a prožít. Máme časopisy – obrovskou sílu pro reklamní kampaň. Co ty na to?“ V zelených očích se jí blýskne.

Zajímalo by mě, zda ve mně Amanda Poláková vidí skutečně potenciál, nebo se jen snaží vyrovnat si účty s Kateřinou Vaňkovou, spolumajitelkou nakladatelství Vaněk a spol. Na jedné akci pro nakladatele a vydavatele se do ní Vaňková dost navezla a Sofie se nedávno zmínila, že se ji Amanda rozhodla porazit na jejím vlastním hřišti – ve vydávání knih. Pomsta je pomsta… Vaněk a spol. publikují romantickou literaturu pro ženy – a v kuloárech prosluli poměrně krutou redaktorkou Laurou Svobodovou. Doneslo se mi, že se ji Amanda pokoušela přetáhnout do funkce šéfredaktorky, jenomže Laura je v současné době na mateřské. Vaněk a spol. teď vede její manžel Lukáš Patera. A ani ten údajně Amandu příliš nešetřil, když nahlas zmínil důvěryhodnost našeho časopisu. Podle něj jsou naše příběhy smyšlenější než jejich červená knihovna.

„Nevím, jestli jsem ten pravý na…“

Amanda mě přeruší mávnutím ruky. „Znám tě dobře. Jsi jako já. Miluješ výzvy, první místa, vítězství. A my tu strašnou Vaňkovou porazíme, máme na to. Za jak dlouho jsi schopný napsat román?“

Uf… Vím, že musím odpovědět hned, protože taková příležitost se mi víckrát nenaskytne, ale vařím z vody.

„Do dvě stě padesáti normostran?“ nadhodím, abych získal čas.

„Ideálně,“ přikývne. „Nasadíme i dobrou cenu. První vydání poputuje na klasický trh, druhé dáme jako příbal časopisu.“

Páni, tohle není jenom sdělení: tak jo, my vám to na zkoušku vydáme. Tohle zní jako velká příležitost.

„Tři měsíce,“ vyhrknu nakonec. V tu chvíli mě samozřejmě zamrazí, protože termín je víc než šibeniční. Už dlouho jsem delší texty nepsal, třeba jsem vyšel ze cviku. Vím, že to můžu zvládnout za měsíc, ale stejně tak i za dva roky, pokud se někde zaseknu.

„Perfektní. Vydání naplánujeme na listopad. Sofie, uzavři výhradní smlouvu s tím distributorem… Jméno mi vypadlo, ale někde mám vizitku. A já pořeším kontrakt s Filipem. Abych tě motivovala, dostaneš zálohu padesát tisíc splatnou při podpisu smlouvy – a deset procent z prodeje. Zní to férově?“

Polknu. To je víc než férové, o tomhle se mi před pěti minutami ani nesnilo. Pomyšlení na kariéru spisovatele jsem se nadobro vzdal, přijal jsem práci v časopisech a skončil tady. Jsem spokojený. Mám slušný plat, roční prémie, navíc mi Amanda věří. Což mi teď působí lehkou žaludeční neurózu – protože pokud zklamu, zklamu nadobro.

„Nevím, jak poděkovat…“

Amanda mě opět zastaví mávnutím ruky. „Od této chvíle v tom jedeme spolu.“ Napije se kávy, odloží šálek na stůl a vstane. Jako slušně vychovaný chlapec se také zvednu.

„A co se týká home officu,“ obrátí se na Sofii, „Filipa se žádné změny týkat nebudou. A chci, abys nové články posílal přímo mně, Sofii můžeš dát do kopie. Doufám, že tě psaní knihy nepohltí natolik, že nebudeš stíhat svou běžnou práci.“

„Rozhodně,“ potvrdím, ačkoliv si tím vůbec nejsem jistý.

„Skvělé. Tak se v pátek uvidíme na poradě. Kdybys mezitím napsal nějakou kapitolu, neváhej mi ji poslat.“

Amanda s úsměvem opustí kancelář a na mě padne obrovská tíha. Podíváme se na sebe se Sofií – a i když bych se mohl cítit jako vítěz, rozhodně si tak nepřipadám. Tíží mě pořádný balvan: je červen, za tři měsíce musím odevzdat finální rukopis, do toho zvládat vlastní práci a…

„Jednou to posereš a přestane nad tebou držet ochrannou ruku,“ vyletí ze Sofie vztekle, což mě vzpamatuje a vrátí do reality.

„Nech si zajít chuť,“ zavrčím.

Opustím Sofiinu kancelář a posadím se zpátky za svůj stůl. Měl bych nahrát nový příspěvek a naplánovat zveřejnění, ale nejsem schopný nic dělat.

Mám napsat román.

Bestseller.

Mám být kulkou vystřelenou na Kateřinu Vaňkovou.

Chápete, že se nemůžu koncentrovat. Navíc mě pronásleduje vize padesáti tisíc. V dnešní době žádný balík, zajedete si do Ikea a zjistíte, kolik vám na nové vybavení bytu chybí. Jenomže i tak jsou to peníze, které přijdou vhod a které mi vylepší stav účtu. Mohl bych si konečně pořídit i tu novou kuchyňskou linku – ale rozhodnout se musím rychle, protože když jsem si ji posledně prohlížel na internetu, měli skladem poslední kusy.

Potřebuju se svěřit Martě Krátké, nejlepší kamarádce a redaktorce v prestižním nakladatelství Aula, kde vede edici moderní literatury. Kdysi jsme spolu rok pracovali u nejmenovaného vydřiducha a zjistili jsme, kolik máme společných zájmů. Nejen ten o stejné pohlaví. Marta si před půl rokem našla přítele, ke kterému po předchozím rozvodu a mnoha zklamáních přistupovala opatrně. Ale musím se pochlubit, že díky mému povzbuzování se dokázala zbavit nepříjemného napětí a ponořit se do vztahu s takovou vervou, až ji skoro nepoznávám.

Zatraceně, je pondělí, takže Marta je na poradě. Zavěsím a píšu jí textovku, že se ozvu k večeru.

Kolegové kolem mě procházejí se zvědavými pohledy, ale nikdo se neodváží zeptat, co se dělo za zavřenými dveřmi.

Přišla by mi vhod krátká procházka na čerstvém vzduchu a dobré kafe – to moje už vystydlo. Naše společnost sídlí v prosklené budově u centra Arkády Pankrác, takže Starbucks mám odtud pár minut svižnou chůzí. Aspoň se dostanu z překlimatizovaného open spacu.

Na ulici se do mě opře červnové slunce. Teploty vystoupaly dost přes dvacet a já doufám, že nás v létě nečekají tropy. Mám na sobě džíny a tmavou košili s krátkými rukávy, ale kalhoty se na mě začínají lehce lepit. A ten pocit je mi odporný. Proto rád dělám z domova – můžu si dát kdykoliv sprchu a chodit třeba jen v boxerkách, nebo úplně nahý.

Musím napsat román, opakuju si pořád dokola.

Napíšu skvělý román… Sice za něj nedostanu Nobelovu cenu, ale možná čtenářkám zpříjemní pár večerů.

Jsem tak duchem mimo, že bez rozhlédnutí vejdu do silnice.

A pak uslyším skřípot brzd.

Kapitola 2

„Do prdele! Nemůžeš čumět, kam lezeš, kreténe?!“

Ležím na zemi. Nemám ponětí, co se stalo. Všechno se seběhlo šíleně rychle.

Přecházel jsem mimo přechod a… skončil pod autem chlápka, co tu teď vyvádí. Uvědomím si, že se pořád válím na silnici, takže se dlaněmi zapřu o její teplý povrch a zvedám se.

Trochu se mi zatočí hlava a bolest mi vystřelí pod pravé koleno, ale jakmile se narovnám, začne odeznívat.

„Zasranej debile!“ zakřičí týpek a nasadí tak vražedný pohled, že mi málem přestane tlouct srdce.

Chápu, že jsem mu bez rozmyšlení napochodoval do cesty, mohl by se ale třeba zeptat, jestli se mi něco nestalo. Místo toho ten nagelovaný hnědovlasý frajer s lehkým strništěm, v bílém triku a džínách, obchází přední část vozu a dívá se, zda jsem mu ho snad při srážce neodřel.

Udělám krok a noha se opět nepříjemně ozve, až se neubráním syknutí. Zatraceně, snad ji nemám zlomenou, to by mi scházelo.

„Hej, jsi v pohodě?“ ozve se najednou.

Pokývám hlavou a pokouším se o další krok k chodníku, jenomže bolest se vrací. A zřejmě neplánuje odejít. Začínám zuřit. Šel jsem si jenom pro kafe, chtěl jsem vypnout a naplánovat si práci na příští tři měsíce, abych měl život pod kontrolou. A přesně takhle ta moje kontrola dopadla.

„Jo, jsem,“ odseknu nevrle, aniž bych se na něj podíval.

„Nejsi, co máš s nohou?“

„Auto je v cajku, tak pokračuj v cestě. Zavolám si taxi.“

„Na co tak do prdele čumíte?!“ zařve za mnou zase ten vztekloun. Otočím se a zjišťuju, že několik aut zastavilo a nějaký dobrák si mě fotí, nejspíš má pocit, že to bude dobrý úlovek na socnet.

„Mám přivolat záchranku nebo policii?“ ozve se aspoň jedna dobrá duše – sympatická mladá žena s asi tak tříletou holčičkou, která na mě kulí modré oči.

„Ne, vyřešíme to, díky,“ odpovídám.

Tahat sem policajty, ještě to tak. Já jsem ten, kdo vešel bez rozhlédnutí do vozovky a mimo přechod, mohl bych za to jít sedět. Rozsudek smrti by byl ideální…

Pokusím se na ženu pousmát, což ji nakonec přiměje pokračovat k nákupnímu centru. Ale přesto se několikrát váhavě otočí, a modroočka taky.

Týpek už nasedá do auta. Dlouho se z toho ovšem netěším. Zapnul pouze výstražná světla a řítí se zpátky ke mně.

„Měli bysme zavolat sanitku i ty policajty,“ navrhuje a nepřestává si mě zamračeně měřit.

„Ať tě to ani nenapadne. Heleď, na autě nemáš jediný škrábanec, a já se o sebe umím postarat. Prostě jeď.“ Ukážu rukou k jeho černému nissanu a doufám, že mě poslechne. Z kapsy kalhot vylovím mobil. Jsem rád, že se mi při pádu nerozbil displej.

„Co když máš vnitřní krvácení?“

„Jo, to bys do mě musel vrazit pořádně, vždyť ses sotva rozjížděl tamhle od semaforů. Jenom mě to… drclo.“ Začínám si vybavovat, že jsem se mu od přední kapoty odrazil rukama, jak těsně u mě dobrzdil. Spíš jsem se potloukl od pádu, navíc mám i pár drobných odřenin na dlaních.

Zhodnocuje situaci. A nejspíš uklidňuje sám sebe, že mám pravdu.

„Hodím tě do nemocnice. Mám v Thomayerce známou. Cestou jí brnknu – a rozhodně tam budeme rychlejc, než kdyby sis volal taxi.“ Střetneme se pohledem a já nervozitou polknu. Už dlouho jsem nepotkal nikoho s tak uhrančivýma tmavýma očima. A to jeho několikadenní strniště ho dělá nebezpečnějším i přitažlivějším.

„Tak co?“ zavrčí netrpělivě. Díky tomu se aspoň vzpamatuju. Má pravdu. Do Thomayerky jsou to možná jen tři čtyři kilometry a já budu s jistotou vědět, co mám s nohou.

„Chceš odnýst, nebo se zvládneš naložit sám?“

Ten je ale sarkastický... Chápu, že s idiotem, jako jsem já, zřejmě nepočítal – v životě už to tak ovšem bývá. Dějí se nám věci, které nepředpokládáme a přesvědčujeme se, že nám se stát nemůžou. Velký kulový.

Zatnu zuby a nasoukám se na zadní sedadlo. Ptá se, jestli mám dost místa, může posunout sedačku spolujezdce.

„Ne, díky.“

„Fajn. Připoutej se,“ poručí mi ještě. Zapne klimatizaci a já si v ten moment uvědomím, jak to uvnitř příjemně voní. Panuje tu naprostý pořádek – žádné pytlíky ani kelímky od jídla, zřejmě se o vůz pečlivě stará.

Píšu textovku Sofii, aby se nedivila, kam jsem zmizel. A zároveň ji odešlu i Amandě. Ta mi hned volá a ptá se, zda má zavolat do nemocnice. Ujišťuju ji, že dýchám a tluče mi srdce, nemusí si s ničím lámat hlavu.

Zavěsím a říkám si, že by bylo slušné, kdybych se představil.

„Jsem Filip.“

Žádná reakce. Na zdvořilosti si teda nepotrpí.

Pokrčím rameny. Dobře, budu o něm dál uvažovat jako o chlápkovi nebo týpkovi. Aspoň jsem se o konverzaci pokusil. A třeba až se dozví, že neumírám (snad), přestane mít nutkání mě zabít.

„Omlouvám se, byla to moje chyba.“ Nechápu, kde se ve mně bere potřeba ho rozmluvit.

„To si piš, že byla!“

Vzdávám se. Kámoši z nás holt nebudou.

Naštěstí je cesta poměrně krátká. Nechytili jsme špičku, Budějovická i Vídeňská jsou dobře průjezdné. Přesto si myslím, že by týpek jel klidně i po chodníku, aby mě měl z krku. Pedál plynu drží skoro u podlahy.

Ještě před odbočením k nemocnici někomu volá a vysvětluje, co se stalo. Za bránou pak málem blokneme vyjíždějící sanitku. Týpek se s tím ovšem moc nemaže – neurvale stiskne klakson a zastaví skoro až u vchodu.

„Tohle se smí?“ divím se. Myslel jsem, že je to místo určené výhradně pro sanitky.

Ignoruje mě. Jen se rozčíleně zadívá k budově a potom na mobil. Naštěstí už se blíží rázná tmavovláska v bílém plášti a nemocniční zřízenec s vozíčkem. Dost se mi rozbuší srdce. Nejsem taková srágora, abych dovnitř nedošel sám. Půjdu pěkně po svých!

Otevřu dveře a škrábu se ven. Fakt škrábu. Noha mi zdřevěněla, a když ji zatížím, podlomí se v koleni a jen tak tak se chytám střechy auta. Týpek je ale už za mnou – prudce mě popadne oběma rukama v podpaží a podrží mě, dokud za sebou neucítím vozík.

„Posaď se,“ zavelí. Uvolní sevření, projede si rukou vlasy a postaví se přede mě.

„Měl bys zavolat policii,“ prohlásí doktorka a střídavě se na nás dívá.

„Ne, byla to moje chyba,“ reaguju okamžitě.

„A co podle vás mají napsat do karty na příjmu?“ zeptá se.

„Že jsem spadl z kola,“ napadne mě.

Jo, chlapče, na zápletky jsi machr.

„Jak chcete,“ prohlásí a říká zřízenci, aby mě odvezl dovnitř. Jakmile ode mě obdrží veškeré údaje, vezme mě na vyšetření.

„Musím vyrazit, Sáro. Tohle je dneska jako rána pod pás, už teď nabírám hodinu zpoždění,“ říká týpek doktorce.

„Dám ti vědět, jak na tom je. Hlavně v pořádku dojeď a nezapomeň ode mě pozdravovat.“

Už jsme skoro na příjmu, takže nezaslechnu další, nejspíš pořádně peprný komentář. Mám i jiné starosti: pach nemocniční dezinfekce... Hlavně se musím udržet, abych se z toho nepozvracel.

Nenávidím nemocnice. Nenávidím jejich typický puch, který se vám zažere až pod kůži.

Kolem je spousta lidí, co čekají na vyšetření. Staří, mladí, děti. Kdyby tu týpek neměl známou, nejspíš bych se připojil na dlouhý seznam a strávil na čekačce celé odpoledne. Takhle jsem vzápětí na řadě a absolvuju prohlídku i rentgen. Upřímně z toho moc nevnímám, protože mě tíží výčitky. Všechny jsem předběhl, a možná jsou na tom zdravotně hůř než já.

Ve finále zjišťuju, že mám lehce naraženou nohu a pár odřenin, které jsem si způsobil při pádu.

„Asi špatně snášíte bolest, co?“ ptá se týpkova doktorka Sára a sjede mě očima. Nabývám dojmu, že jsem ukňouraný malý spratek, co tu jenom překáží a okrádá ji o čas. Což je svým způsobem pravda.

„Na stupnici od jedné do deseti, jak byste bolest ohodnotil? Desítka je nejvyšší.“

„Pět,“ odpovím bez rozmýšlení.

„Páni… Vy jste ale citlivka. Napíšu vám prášky a pošlu recept na mobil, co jste uvedl v záznamech. Jedna tableta by vás mohla udržet v pohodě tak na čtyři hodiny. Víc jak šest denně jich ale neberte. Dávejte si na nohu studený obklad a zkuste být aspoň pár dní v klidu. Kdyby se to nezlepšilo, zajděte si ke svému lékaři, nebo vyhledejte pohotovost. Teď už musím za jiným pacientem, sestra vás vyprovodí.“

Zabouchne za sebou. Sedím na lůžku několik sekund jako opařený. Pak se konečně odhodlám postavit, protože sestra netrpělivě přešlapuje u dveří, a vyrazím ven.

Noha mě docela rozbolela. Kupodivu se to zlepší, když vyjdu před budovu na vzduch. Zdá se, jako by se mi s každým krokem vracela do těla energie.

Posadím se na nejbližší lavičku, zavolám si taxi a dumám, co všechno se dneska seběhlo. Ráno se proti mně spikl vesmír v podobě Sofie, pak mi Amanda nabídla příležitost, která se neodmítá, a nakonec skočím pod auto toho nejprotivnějšího chlápka v Praze.

Taxikář je sympatický šedesátník. Ptá se, co se mi stalo, tak mu zážitky tlumočím. Je úleva vypovídat se člověku, co vás nepitvá a jenom naslouchá. Cestou mi pípne zpráva – recept dorazil dřív, než jsem čekal, takže ho požádám, aby mi zastavil u lékárny.

Do třetího patra vinohradského bytu musím jako na potvoru po svých, protože nejede výtah.

Spiknutí vesmíru pokračuje, co?

Jakmile zamknu, s úlevou se zády opřu o dveře. Už dlouho jsem se z návratu domů tak netěšil.

Vyzuju se, sundám si oblečení a v kuchyni otevřu okno, abych vyvětral. Posadím se na židli ke stolu a přečtu si příbalový leták k tabletám.

Novalgin, pouze na lékařský předpis. Když se dostanu až k nežádoucím účinkům, mám chuť léky vyhodit. Jenomže bolest se znovu ozývá a já jsem asi fakt srab, než abych to vydržel bez nich. Ale možná by na začátku stačil i obyčejný ibuprofen, který mám vyzkoušený. Nakonec beru ten. Zatím nemá smysl riskovat.

Doplácám se pod studenou sprchu – po dnešních turbulentních událostech je tohle osvěžení víc než vítané. Potom se osuším, otevřu okno i v ložnici a nahý se s mobilem uvelebím na své velké posteli.

Jak ležím opřený o dva polštáře, neunikne mi, že se mi kolem pasu dělá pneumatika. Sice bych se mohl utěšovat, že je to jenom kůže, ale proč si něco zbytečně nalhávat. Zanedbávám cvičení, navíc už mi není dvacet, ale třicet čtyři.

Volám Sofii a pak i Amandě, abych je ubezpečil, že jsem v pořádku. Jen je možné, že v pátek nedorazím na poradu, mám mít klidový režim. Pro jistotu dodávám, že články připravím včas, začnu i pracovat na knížce – mozek a prsty mi fungují na sto procent.

A pak na mě padne deprese. V tomhle bytě 3+1 jsem už dva roky sám. Otec mě v osmnácti vykopl z domu, když mě načapal se svým kolegou z práce v poměrně choulostivé situaci. Máma utekla do zahraničí s milencem, když mi bylo dvanáct, takže jsem mohl jít jedině sem k babičce Květě. Zemřela před dvěma lety ve spánku. Byla to nejhodnější žena, jakou jsem kdy poznal, a i když nejsem věřící, děkoval jsem Bohu, že k ní byl milosrdný a v sedmaosmdesáti ji nenechal trpět. Do posledního dne byla soběstačná, stále chodila nakupovat a brala jen prášky na tlak a cholesterol. Nikdy mě neodsuzovala, přijala mě takového, jaký jsem. Snažila se dát nás s otcem dohromady, jenomže když se objevil v den mých narozenin a řekl, že mi odpouští, odešel jsem. Nebylo co odpouštět. Ničím jsem se neprovinil, se svou orientací jsem se narodil. Na babiččině pohřbu jsme spolu prohodili sotva deset slov – pak začal šílet, když se dozvěděl, že na mě babička byt přepsala. Od té doby jsme se neviděli. A neuvidíme.

Prášky zabraly. Bolest se mírní, ale padá na mě únava. Trhnu sebou, když se mi v ruce rozezvoní mobil.

„Ahoj, Marto,“ ozvu se a potlačím zívnutí.

„Ahoj. Promiň, měla jsem šílenou poradu, která zabrala skoro celý den. Doufám, že alespoň u tebe je to lepší.“

Jelikož vím, jak je Marta citlivá, odlehčeně jí odvyprávím, co se mi dělo. Musím ji mezitím samozřejmě utěšovat, že nejsem v márnici, ale doma a mám jenom naraženou nohu. Trvá na tom, že se u mě večer zastaví.

„Nemáš rande s Petrem?“ Vzpomínám si, že se o pondělku zmiňovala.

„Měli jsme jít do kina, ale to se dá přeložit na jindy.“

„Ne, nedá,“ oponuju jí. „Petr začne kinem, naváže večeří a skončí žádostí o ruku.“

Marta se zasměje. „Koukáš moc na romantické filmy.“

„Teď budu muset,“ podotknu a prozradím jí, jakou skvělou nabídku jsem od Amandy Polákové dostal. Je z toho nadšená – a opakuje, že se večer staví a konečně si koupím tu kuchyňskou linku, kterou mi pomáhala vybírat. Nebýt Marty, nedokázal bych si přesně změřit skoro nic. Nejsem kutilský typ – Marta je na tom o dost líp. Je ráda samostatná a od mužů by si nenechala otevřít snad ani okurky. Alespoň to tvrdí, a těžko si lze takové situace ověřit, že?

„Vážně bys měla s Petrem jít. Nikdy nevíš, co pěkného tě může potkat…“

„Našeptávači.“

„Petr se na tebe těší – a ke mně můžeš přijít zítra, ne? Jsem opravdu v pořádku, klidně ti pošlu fotku. Vlastně ne.“ Dojde mi, že na sobě nic nemám. Ne že by Marta moje tělo neviděla třeba v bazénu, ale celý se jí ukazovat nemusím.

„Ježíši, zase máš z bytu nuda pláž?“ zasměje se.

„Nedělej, jako by tě to překvapovalo.“

„Nepřekvapuje... A počkej – teď mě něco napadlo. Využij tu srážku jako hlavní zápletku románu.“

„Srážku s autem a debilem?“

„Jasně, ve všech romantických knihách a filmech na sebe ti dva narazí v obchodě, na ulici, jejich ruce sáhnou ve stejný okamžik po dveřích taxi… Máš to odžité, tak využij realitu v knize – první část máš vyhranou.“

No, na druhou stranu to nezní jako marný nápad. Marta snad ani nemůže mít špatné nápady. Vyzná se v mnoha žánrech a nikdy by mi neporadila špatně.

„Máš pravdu, na začátek je to skvělý. Jenomže co dál?“

„Jestli ti mám vytvořit synopsi, budu chtít padesát procent honoráře. Jsi spisovatel a máš tři dlouhé měsíce.“

Při tom pomyšlení se mi sevře žaludek. Tři měsíce se někdy mohou zdát jako věčnost, ale když za tu dobu máte napsat bestseller, stane se z nich spíš krátká cesta na popraviště.

„Jak vůbec vypadal?“ zeptá se Marta najednou.

„Kdo?“ nechytám se.

„Ten chlápek, cos mu vlítnul pod auto.“

„Uf… no… Když o tom zpětně přemýšlím, byl… asi sexy. Hlavně ty jeho uhrančivé oči. Vysoký, štíhlý, ale ne hubený. A dost arogantní. Ale těžko ho můžu soudit podle té chvilky, co jsme spolu strávili, ne? Měl důvod k tomu být vytočený.“

„Výborně. Takový arogantní týpek by se ti v románu mohl hodit.“

„Ty chceš vážně polovičku honoráře, co?“ nadhodím, protože je mi jasné, že Marta už spřádá zápletku a brzy mi předhodí i návrh erotických scén.

„Ráda bych. Poslyš, musím jít – už podruhé mi sem nakukoval Karel z marketingu. Ozvu se později.“

„Jasně, a hlavně jdi na tu večeři.“

Odložím mobil na noční stolek a svezu se níž. Musím se prospat. Nevadí mi ani rámus z ulice, na Vinohradské se nejspíš tvoří pořádná kolona.

Moje tělo podléhá únavě, probouzím se až za tmy. Mobil na stolku vibruje a vyzvání. Zamžourám, otočím se k oknu, od kterého se odráží světlo pouliční lampy, a natáhnu se po něm. Zjišťuju, že mám osm nepřečtených zpráv a patnáct zmeškaných hovorů z neznámého čísla. Kdo se mě sakra pokoušel tak nahánět? A jak to, že jsem všechny jeho nebo její pokusy zaspal?

Půjdu si opláchnout obličej, abych se probral, a zkusím zavolat zpátky. Pravděpodobně se dočkám nudné marketingové nabídky.

Chystám se vstát, když telefon začne znovu vyzvánět. Stejné číslo. Přijmu hovor, prohlásím, že o žádné služby nemám zájem, a potom si volajícího zablokuju.

„Prosím?“ ozvu se rozespale.

„Ty kreténe, ty mi to nebereš schválně?! Myslel jsem, že je po tobě!“

Kapitola 3

„Cože?“ vypadne ze mě. Vůbec netuším, co má tohle znamenat. Nějaký debil si spletl číslo a dává mi sežrat něco, o čem nemám nejmenší ponětí.

„Do prdele, jseš mimo?“

Tak teď už toho mám dost. Co má ten chlápek za problém?

„Heleď, posílej si do prdele koho chceš, ale mě z toho vynech a najdi si správný číslo.“ Zavěsím a zavrtím hlavou. Slušné probuzení. Nechápu, jakým prohřeškem jsem na sebe sérii dnešních katastrof přivolal. A prý, že vesmír reaguje na vaše pozitivní naladění. To tak… Hořel jsem nadšením, že mi Amanda svěřila napsání románu, a…

Dělá si srandu? On mi volá znovu!

Kašlu na něj, nebudu se tím rozčilovat, vytípnu ho a zavěsím. Jenomže jako na potvoru se přehmátnu a hovor přijmu. A i když nemám mobil u ucha, zřetelně ho slyším.

„Co to na mě do hajzlu hraješ?! Jestli si myslíš, že si zajdeš k nějakýmu jinýmu doktorovi a budeš po mně chtít odškodnění, tak na to kurva zapomeň!“

Konečně mi to secvakne! Tady ho máme, týpka, kterému jsem vběhl pod auto. Nikdo jiný to být ani nemůže. Kdo další nedokáže složit větu, aniž by do ní vsunul nějaké vulgární slovo? A teď se opravdu překonává.

„Aha… Už jsem doma… Kdes na mě vzal číslo?“ ptám se a pokouším se zachovat klid.

„Od Sáry, tý doktorky. Jak se cejtíš?“

„Myslel jsem, že telefonní číslo je součástí lékařského tajemství,“ neodpustím si podotknout ironicky. Ale než z něj stačí vypadnout další výživné slovo, pokračuju.

„Jinak to ujde. Naražená noha, pár odřenin. Nic, co by tě muselo stresovat. Buď v klidu – zavěsím a tvoje číslo si vymažu. Nestojím o žádné problémy, a ještě jednou se upřímně omlouvám za to, že jsem ti skočil pod auto. Stačí?“

Na druhém konci se rozhostí ticho. Nejspíš hledá na internetu inspiraci ve slovníku vulgarismů.

„Měl bys zajít za pár dní na kontrolu k doktorovi.“

„Budu v pohodě.“

„Můžeš chodit?“

„Nějak jsem se domů dostal, takže nejspíš jo.“

„Fajn, příště se rozhlížej, kreténe!“ zařve a zavěsí.

Chvíli se dívám na displej, který postupně ztrácí na jasu. Nechápu, proč mi volal. Pokud mu ta jeho Sára předala moje číslo, určitě se s ním podělila i o informace, jak jsem na tom zdravotně.

Odemknu mobil, zablokuju číslo a doufám, že už se s podobnou existencí nikdy nesetkám. Fakt nechápu tyhle macho typy, co se neobejdou bez sprostých slov. Jako by z nich snad tohle dělalo chlapy.

Rozsvítím si lampičku na stolku a kulhám do koupelny. Zrcadlo mi prozradí, jak hrozně vypadám. Váčky pod očima velikosti pytle cementu, tváře opuchlé a naducané jako batole. Hnědé oči jsou vyhaslé a bělmo zarudlé. Připadá mi, jako kdybych skočil v čase a zestárnul. Rozčešu si kaštanové vlasy a zjišťuju, že potřebuju přistřihnout, protože mi už nehezky lezou do čela.

I můj penis je podivně posmutnělý, jako kdyby to snad byl on, kdo se odrazil od přední kapoty debilova nissanu. Radši si natáhnu boxerky, ať aspoň jeho uchovám v bezpečí.

S hrůzou zjišťuju, že mám prázdnou ledničku.

Bolest v noze mi studená voda při koupeli poměrně uklidnila, ale teď se s každým krokem zintenzivňuje. Nejspíš je čas na novou dávku prášků.

Otráveně si vzdychnu. Je deset pryč. Teď už si těžko něco objednám na rozvoz, a do večerky se mi nechce. Představa, že mám po nákupu vyjít pěšky do třetího patra, mě neláká. Výtah určitě pořád nejezdí. Když se porouchal posledně, trvalo skoro týden, než ho spravili.

V obýváku si zapnu televizi a znuděně přepínám kanály. Nejsem ve své kůži, začíná mi vadit i hluk z ulice, takže se zase zvednu a odpajdám přivřít kuchyňské okno. Dnes mě přirozený zvuk nočních Vinohrad neuklidňuje.

Dal bych si panáka. Pořádného panáka. Vím, že bych neměl alkohol kombinovat s prášky, jenomže aspoň usnu a ráno mi bude líp. Doufám.

Nakonec se rozhodnu využít čas jinak. Zapiju vodou dva ibuprofeny, v ložnici popadnu mobil a notebook a vracím se do obýváku. Zjišťuju, že mi těch osm zpráv poslala Marta; nebyla si jistá, jestli už nespím, a tak se jen chtěla ujistit, zda je mi líp. Odpovídám, že ano – zavolám jí zítra, až bude mít pauzu na oběd.

Posadím se, přitáhnu si blíž stolek a pochroumanou nohu si položím na druhou část rohové sedačky. Kupodivu je to lepší. Bolest sice nezmizela úplně, ale utlumila se.

Otevřu notebook, připojím se do práce a naplánuju vydání příspěvku, což jsem ráno nedodělal. Jsem docela v předstihu, takže si můžu dát dva dny volno a vrhnout se na román. V břiše mě příjemně zašimrá. Pokud Amandin plán dopadne podle očekávání, blýská se mi na lepší časy. K mému dokonalému štěstí chybí už jenom stoprocentní zdraví.

Mysli pozitivně, mysli pozitivně, opakuju si obvyklou mantru.

Páni, už jsem zapomněl, jaký to je pocit – psát román, ocitnout se uvnitř světa, který mě pohltí, až dočista zapomenu, kde jsem, v jakém čase a co se mi v životě děje. V rychlém tempu načrtnu skoro deset stránek.

Moje hrdinka Ema pracuje v kadeřnictví, živí osmiletého syna a vyrovnává se s rozchodem s alkoholikem, který byl po celou dobu jejich vztahu nezaměstnaný. Když zjistí, že jejího syna ve škole šikanují, a ona si myslí, že už to nemůže být horší, na přechodu ji srazí týpek. Bohatý týpek, co z ní udělá úplnou slepici a v nemocnici ztropí děsivou scénu.

Pročítám text, nahrazuju opakující se slova a pořád nemůžu uvěřit tomu, že jsem opravdu začal.

Mrknu do rohu displeje notebooku, kolik je hodin, a strnu. Půl páté ráno. Celou dobu jsem bez přestávky psal, ani jsem si nedošel natočit vodu.

Pomalu se postavím a dojdu do kuchyně. Bolest je zase tu, o něco nepříjemnější, než jsem čekal.

Vytáhnu ze skříně dva ručníky, namočím je do studené vody, vyždímám a přidám do nich všechen led, co najdu v mrazáku. Na sedačce si pak naražené místo obalím a pustím se do nové kapitoly.

Najednou se zarazím. Bude fajn pracovat na další kapitole, ale tu první bych mohl poslat Amandě, ať mi sdělí svůj názor. A ať vidí, že naše plány beru smrtelně vážně. Třeba se jí ani nebude líbit a budu muset startovat nanovo. No, uvidíme.

Posílám jí e-mail a nadepisuju novou stránku ve Wordu.

Kolem osmé se přistihnu, že se mi klíží víčka a jednu větu píšu nejspíš už několik minut. Zazálohuju si dokument a přesunu se zpátky do postele. V noci se ochladilo, takže je v bytě příjemně. A postel dokonale pohodlná…

Zase mě probouzí mobil. Mám vztek sám na sebe, protože jsem ho nechal v obýváku a musím se pro něj dobelhat.

Napadne mě, že zase volá ten debil, ale toho jsem snad zablokoval. Možná to zjistil a zkouší mě vytáčet z jiného telefonu? Ne, touží po mně sama paní nakladatelka. Hm, tak to byl úvod románu hodně špatný.

„Amando?“ ozvu se ochraptěle.

„Zníš, jako bych tě probudila,“ prohlásí. Podle zvuků v pozadí soudím, že řídí a je někde v centru.

„Usnul jsem a…“

„Přečetla jsem začátek naší knihy,“ přeruší mě netrpělivě.

Vyděsí mě, že udělala pauzu. „A?“ ptám se s obavou.

„Je to perfektní, Filipe. Předčil jsi očekávání. Dokonale jsi spojil realitu současné ženy samoživitelky s arogantním princem na bílém koni.“

„Děkuju, jsem rád, že se ti to líbí.“

„Kdy budeš mít pokračování?“

„Už na něm pracuju, jen jsem se potřeboval pár hodin prospat.“

„Noha je lepší?“

„Jde to.“

„Dej tomu pár dní. Přečetla jsem i tvůj poslední článek, je dobrý. Napadlo mě ale, zda by ses teď neměl věnovat jen knize.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Srážka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.