Paměti sládka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Ing. Rudolf Tille
Paměti sládka

Copyright © Albatros Media a. s., 2020

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poděkování

Děkuji za významné finanční příspěvky

na podporu vydání této knihy:

Štěpánu Tillemu a jeho rodině

Radce Vom a rodině Čaplových

Jiřímu Vítkovi

Davidu Kunstovi

Pavlu Kousalovi

Zvláštní poděkování za rady a průběžnou pomoc

s pracemi na knize a trpělivost se mnou patří:

Lindě Vomáčkové

manželce Zdeně Baracové

a celé mojí rodině

František Barac

Mé dětství v Předním Poříčí

Jmenuji se Rudolf Tille a pocházím ze sládkovského rodu. Tilleové prý přišli z Bavor, když feudálové volali sládky. Všichni mí předkové se v životě dopracovali dobrých postavení, až na jednoho – mého otce Bohumila Tilleho. Ten byl jen velký dobrák. Můj děda Antonín Tille byl sládkem v pivovárku Hrádek (u Březnice). Jednou si koupil los a vyhrál plných sto tisíc zlatých. Když ho to štěstí potkalo, byl již ženatý s Marií, rozenou Kottovou, z mlýna Xaverov.

Xaverov je usedlost na samotě mezi Březnicí a Předním Poříčím. Dříve patřívala františkánům a sestávala z hospodářství a mlýna. Na štítě hospodářské budovy byl dlouho vidět krásně malovaný obraz církevního děje. Procesí, která chodívala na Svatou Horu u Příbrami polní cestou podle Xaverova, k obrazu vždy odbočila, aby se lidé pomodlili. Později církev statek rozdělila. Polnosti a hospodářské budovy prodala zvlášť a mlýn s menšími polnostmi koupil mlynář Kott. A v tom mlýně se narodila moje babička.

Děda měl díky výhře v loterii na tehdejší dobu veliký kapitál a rozhodl se statek zase spojit. Odkoupil zpět všechna pole i s hospodářskými budovami, mlýn s příslušenstvím pak zdědil po babiččiných rodičích. Znovu spojená usedlost byla krásná. Pole, louky, zahrady, vše pohromadě. Tak, jak patřívala kdysi zemanovi. Děda se o statek náležitě staral. Pro potřeby mlýna postavil novou nákladnou nádržku s vantrokami, vznikly nové veliké stodoly, jednoposchoďový obytný dům a rybník. Zvláštní oblibu měl děda v sadařství. Vysadil velké ovocné aleje a založil si pěknou sadařskou školku. Rád rouboval a očkoval. Vzpomínám si na hrušeň se sedmnácti druhy hrušek!

Moji prarodiče měli pět dětí, můj otec byl jediný a prvorozený syn, po něm se narodily čtyři dcery. Otec vychodil pět tříd gymnázia v Praze. Bydlel tam u strýce prof. Ing. Jana Tilleho, později ředitele vyšší průmyslové školy v Betlémské ulici. Otec nám vyprávíval, jak u strýce v bytě na stráni pod Vyšehradem vyhlížel z okna. A najednou spatřil, jak začalo hořet Národní divadlo. Sebral se a k požáru utíkal, aby pomohl s hašením.

Také často zmiňoval historku o pomníku Karla IV. Jednalo se tenkrát o místu, kde by měl být takový pomník postaven. Veřejnost si přála, aby stál v parčíku cestou od Národního divadla ke Karlovu mostu, prý aby Karel IV. dobře viděl Hradčany. Postavili tam však pomník císaře Františka II. Lidé byli velmi nespokojeni s takovým rozhodnutím, a tak se jednou ráno na pomníku objevila velká bílá deska potažená bílým plátnem, na které bylo napsáno: „Zde měl státi Karel IV., vlasti chlouba, a stojí na tom místě Franta, trouba.“

Z gymnázia odešel otec na hospodářskou školu v Táboře, po absolvování se vrátil na Xaverov a přijal místo adjunkta na velkostatku hraběte Pálfyho v Březnici. Po této praxi se vrátil k otci, aby hospodařil doma. V Xaverově byla zaměstnaná Kateřina Dušková, která se otci zalíbila. To byla ale sůl do očí jeho matce, mojí babičce. Nastaly velké rozepře, babička chtěla, aby se otec s Kateřinou, mojí budoucí maminkou, rozešel, jinak že musí z Xaverova oba pryč. Moje prababička, matka otcovy matky, se za otce přimlouvala. Dokonce přijela i teta, u které otec bydlíval na Vyšehradě, aby babičce domluvila, ať otce z Xaverova nevyhání. Ale vše bylo marné, otec musel z Xaverova odejít a byl vyděděn. Choval k rodičům velkou úctu a uposlechl. Ti mu koupili chalupu v Předním Poříčí č. 19, které se říkávalo „Židovna“. Otec se s maminkou oženil a měli pět dětí. Mě, bratra a tři dcery.

Mé mládí v Předním Poříčí bylo plné života, radosti, boje a práce. V každé rodině bylo hodně dětí, klidně i deset. A když jsme všichni vytáhli ven, úplně to na návsi vřelo. Hrávali jsme nejrůznější hry, třeba kolo mlýnské, na šotka, mlátil se špaček, honili jsme káču, dělali jsme hada, hráli jsme honičku, schovávačku a starou bábu. Míč jsme tenkrát měli z chlupů skotu, gumový jsme poznali až mnohem později. A hráli jsme také hry hazardní, třeba pikačku nebo tlučku o fazole či kuličky. A jako při každé hazardní hře se dalo i zde šidit, a proto vznikaly rvačky. Poněvadž se vše bralo vážně, poprali jsme se často až do krve.

Hry jsme hrávali ve volném čase nebo na pastvě, kde jsme pásli husy a krávy. Někdy se stalo, že nám hospodář zahnal naše husy do svého dvora, protože jsme je přestali hlídat a ony se mu pásly v jeho obilí. To jsme pak naříkali a prosili. Někdy se nám podařilo hospodáře přesvědčit, aby husy pustil, ale někdy se nám to nepovedlo a pro husy museli rodiče. A to bylo zlé, protože jsme pak dostali pěkný výprask.

Musím říci, že byly všechny děti ze vsi od chyb odnaučovány notným výpraskem. Tím se nikdy a nikde nešetřilo. Říkávalo se: Škoda rány, která padne vedle. Můj tatínek měl k tomu účelu rákosku – hrbolatou pepřovku. Z té byl respekt! A po ní modřiny.

Vzpomínám si na dva těžké výprasky za mé velké přestupky. Nechodil jsem tenkrát ještě do školy. Dostal jsem se se sousedovic kluky do jejich bytu, kde na stole ležely hodinky s řetízkem. Připjal jsem si je a hrdě vykročil ven. Kluci za mnou. Najednou se spustil u chalupy křik, že se ztratily hodinky. A to by byla onehdy ztráta veliká, protože hodinky neměl každý. Kluci dostali strach a řekli pravdu. Třebaže jsem to udělal z nerozumu, otec byl nemilosrdný. Přivázal mě ke stolu a bil mě tak strašně, že jsem ani plakat nemohl.

Druhý těžký výprask je pro mě též nezapomenutelný. Bylo mi tenkrát dvanáct let. Postavili jsme „pod lomy“ indiánskou chalupu z velkých kamenů a zakryli ji olším. Dovnitř jsme dali sporák a z donesených zásob jsme různě vařili. Trávili jsme tam mnoho času, hlavně v neděli, a já jednou pro zpestření přinesl porcelánovou dýmku. Na hlavičce měla vymalovanou růži. Z větší vzdálenosti se růže změnila v lebku. Byla to otcova vzácnost. V tu neděli byl ve stanu plný stav indiánů, různě oblečených, mluvilo se indiánsky – buď ,,janka tinki něnko cinko ponkovinkím“, nebo ,,javra tivri něvro covro povrovivrim“ – a vařilo se. Starší kouřili dýmku z úst do úst. Vtom do stanu vtrhl mlynář Hrdina-Šamša a dýmku nám sebral. K večeru šel do hospody a kouřil si z naší dýmky jistě tak hrdě jako ten indián, kterému ji vzal. Můj otec ale dýmku poznal a odebral ji zase panu Hrdinovi. A doma nastala práce pepřovky.

Lehká atletika

Rád si dnes vzpomínám na vesnickou lehkou atletiku. Neměli jsme vzor, nečetli jsme o ní a ani jsme nevěděli, že ji provádíme. Zato jsme dobře věděli, kdo nejdál doskočí, kdo je v běhu nejrychlejší, kdo nejvýše vyskočí, kdo nejvýše a kdo nejdál dohodí, kdo se nejlépe strefuje, kdo nejdál doplave, kdo nejdéle vydrží pod vodou, kdo nejvíc unese a kdo udělá na ledě nejlepší kruh.

Kruh na ledě se nedělal na bruslích, ale na podkovkách šněrovaček nebo na okovaných dřevácích. Brusle pro nás byly velký luxus, který nám v mládí rodiče nedopřáli. Já sám jsem tenkrát měl jen jednu brusli, půl dřevěnou, půl ze silného plechu. Přivazoval jsem si ji k dřeváku provázkem.

V té době se dřeváky nosily více než boty. Byly vespod okované hřeby s velkými hrbolatými hlavami, nad nártem přetáhnuté páskem z bílého plechu. Pod nártem dřeváku byla někdy přilepena žitnou moukou ovčí kůže, aby dřevák netlačil na nárt a aby se netrhaly punčochy. Když bylo tepleji, nosily se trepky. Takové boty měly podrážku ze silného dřeva přizpůsobeného noze a vršek od špičky k nártu byl z kůže. Přál bych vám vidět ty řady přerůzných trepek a dřeváčků dole na chodbě a pod schody ve staré obecné škole v Březnici u kostela. Do tříd se chodilo v silných vlněných podšívaných punčochách. Kdo měl boty, šel do třídy v nich.

Dřeváky taky sloužily jako zbraně, to když jsme se poprali. Zákeřnou zbraní byly hlavně proti těm, kteří nosili boty. Naši protivníci byli převážně chlapci březničtí. Nevýhoda pro dřeváky a trepky byl sníh. To jsme chodili v promočených a namrzlých punčochách. Je však zajímavé, že v botách noha někdy i omrzla, ale v dřevácích nikdy. Když se stalo, že během dne byla metelice a napadlo mnoho sněhu, přijeli pro nás rodiče se saněmi, dvěma nebo třemi páry koní. To bylo jásotu, to bylo radosti. Ráno do školy nás ale nikdy neodvezli.

Dřeváky a trepky se výborně hodily na rupání ledu. To se provádělo tak, že jsme udělali řadu, bylo nás třeba patnáct nebo více, spojili jsme se rukama za krky a stejným krokem a náležitým nadskakováním po jedné noze jsme led zvlnili. Když jsme to vzali několikrát sem a tam, led se někde prošlápl, noha projela do vody a dřevák plaval pod ledem. A to skončila legrace. Březničané měli na rybníce Sázce kluziště. Hlídával ho pan Richter. Když byl jednou na obědě, o polední přestávce jsme kluziště úplně rozrupali a zničili. Takoví jsme byli darebáci.

Na Sázce sekávali panští led pro pivovar. Led se rozsekal na malé kry, které se pak nakládaly na vozy. Kry plavaly po celé šíři rybníka a já jsem býval mezi těmi odvážnými, kteří se rozběhli a skákali z jedné kry na druhou a rybník přebíhali. Takto jsme si hráli vždy jen do doby, než někdo z nás do vody zahučel. Pak nám byl tento překážkový běh přísně zakázán. Ale další zimu jsme skákali zas.

Jednou byla Vlčava–Skalice rozvodněná. Zase jsme jezdili na plovoucích krách. Skočil jsem na jednu, ale už se mi nepodařilo vrátit se zpět na břeh a zůstal jsem na ní. Voda byla dravá. Nastal křik chlapců i kolemjdoucích. Pilíře tehdejšího dřevěného mostu byly chráněny ledolamy. Kra, na které jsem stál, plavala proti jednomu z nich. Připravil jsem se, že z ní skočím na ledolam. Kra byla ale sněhová, při nárazu se rozpůlila a já spadl do vody. Měl jsem štěstí, nějak jsem se na ledolam dostal a po něm jsem vyšplhal až k mostu. Na most mě pak pracně vytáhl listonoš Šettner. Byl ale tak rozzuřený, že si mě přidržel a páskem mi nalupal. Plakal jsem strachy i bolestí, úplně promočený a prochladlý. Sušil jsem se u pana doktora Komovouse, který mě léčil čajem a čokoládou. Naši pro mě večer přišli a doma jsem dostal výprask ještě jeden.

Vesnický sport

Jako děti jsme se náruživě věnovali sportu. Ovšem trochu odlišnému od toho dnešního. U nás to byly hry vysekávačka, svině, čampula, kuželky a sáňkování. První tři se prováděly olšovými holemi. Samozřejmě se holí spotřebovalo mnoho, a tak na poříčských drahách kolem řeky nikdy olše nemohly dorůst ve strom. Je zajímavé, že dnes tam ty olše dorostlé jsou. Za nás to bylo nemožné.

Vysekávačka nebyla důvtipná hra. Nastoupila řada chlapců, každý měl svou hůl tak tři čtvrtě metru dlouhou, silnou, zašpičatělou. Silnější chlapec zasekl jednu hůl do země a ostatní se snažili hodit svou hůl tak, aby tu zaseknutou vyvrátili. Svině už byla zajímavější hra. Hrála se se zahnutými olšovými holemi, jako hokejkami, a pukem, my říkali sviní, což byl uříznutý špalíček z olše. Hra to byla ostrá, rychlá a tvrdá, po které nám na nohou zůstávaly pořádné modřiny. Třetí hra se hrála také s holemi a špalíčkem, kterému jsme říkali čampula. Vyžadovala přesný hod, rychlost běhu, obratnost a zručnost. Někdy se dokonce stalo, že staří jdoucí z pole odložili nářadí, zařadili se mezi nás a hrálo se opravdu naostro. A staří to uměli! Nebrali si servítek a hráli jsme hlava nehlava.

Staří hrávali kuželky v hospodě a my děti jsme jim kuželky stavěly nebo jen tak čumákovaly, dokud nás nevyhnali. Odkoukané fígle jsme si pak procvičovali na pastvě, kde jsme kuželky zkoušeli hrát. Našli jsme dostatečně dlouhé, rovnější místo, sehnali štíhlé kameny a pořádný, opravdu těžký válcovitý nebo nejkulatější kámen, jaký se dal vylovit z řeky, a už jsme se opičili po starých z hospody. Hráli jsme se zápalem, „kouli“ jsme všelijak nadhazovali v dlani, abychom našli tu správnou „faleš“. Byla to paráda.

A v zimě jsme samo sebou sáňkovali. Kdybychom viděli sáňky takové, jako jsou nyní, nevím, nevím, co bychom s nimi jejich majiteli provedli. Asi bychom mu je ze závisti jak pohani rozmlátili. Naše sáňky byly z prkýnek vpředu sříznutých do úhlu a dvě kulatá dřeva je spojovala. Sbité to bylo podkováky, které kovář odhazoval. Nahoře byla nabitá zase dvě prkýnka k sezení. Nesjížděli jsme dlouhé tratě, spíš krátké a krkolomné, takže jsme byli někdy dříve na konci tratě než sáňky, nebo obráceně. Ale sáňkovali jsme vytrvale, třeba i celý den.

Akrobacie

Aktivně jsme se věnovali vesnické akrobacii. Nejjednodušší akrobacie byla slézat jakýkoliv strom, ale opravdu jakýkoliv, včetně k prvnímu máji postavené, oloupané, hladké májky. Slézat májku, to byl výkon, který málokdo z nás dokázal, protože májka v Poříčí nikdy neměla méně než patnáct metrů! Já po ní šplhal každý rok a se mnou Karel Muzika, můj věrný a statečný partner. Byli jsme vyhlášení borci, lámali jsme rekordy.

Další akrobacii jsme prováděli v kamenolomu „na skále“, kde kameníci používali rumpál na vytahování nalámaných kvádrů kamene. Viselo tam železné lano nad hlubokou jámou a my jsme po něm ručkovali z jedné strany na druhou ve výšce pěti metrů. V jámě byla voda a na dně ležely obrovské balvany. Lano bývalo zajištěno, jednak na rumpále, jednak balvanem na konci lana. Jednou jsem tam přišel sám, nepodíval jsem se, je-li lano zajištěno, zavěsil jsem se na něj, rumpál se roztočil a já do té jámy spadl. Naštěstí to dobře dopadlo a pád jsem přežil, ale moc pyšný jsem na tuto akrobacii nebyl.

Akrobacii jsme dělali i na pastvě. Častokrát nás napadlo, když jsme pásávali na panské louce, veliké a rovné, zarajtovat si na krávě. S kravami jsme si dobře rozuměli, z hraběcího jsme jim často přilepšovali, doma jsme je krmili, obsluhovali, dojili, čistili, v řece koupali a drhli mýdlem i kartáčem, že byly jak panenky. Dalo by se říci, že jsme s nimi byli jedna rodina. Jako jezdce nás ale rády neměly. Jednou jsem na naší krávě, té nejochočenější, moc špatně rajtoval. Jakmile jsem tenkrát na krávu usedl, rozběhla se splašeně ze svahu dolů a já jsem sjel z jejího hřbetu až na krk a musel jsem se držet za rohy. Lítal jsem na ní jako hadrový panák a pak jsem spadl. A řeknu vám, jezdit na krávě galop bez jezdeckých kalhot a bez sedla, to byla jistá odřenina v rozkroku, která bolela a velmi, velmi pomalu se hojila.

Vesnice Přední Poříčí měla také ulici, které se s posměchem říkalo „kozí“. Zde bydleli bezzemci a každý z nich choval kozu. K hochům odtud jsem měl nejužší vztahy, bydlel tu i Karel Muzika. Tato ulice byla pro všechny obyvatele Poříčí velmi důležitá, protože tu byla kopaná studna s roubením. Ačkoli nebyla studna kryta, na roubení jsme hráli na honičku. Při jedné takové jsem se srazil s druhým chlapcem a oba jsme spadli. On na zem a já do studny. Na dně vyčnívaly balvany, o které jsem se pořádně potloukl. Sousedé se seběhli, vytáhli mě a uložili do postele. Když jsem v cizí posteli přišel k sobě, uviděl jsem na stole pěknou mísu se švestkovými knedlíky. Zasedl jsem mlsně ke stolu, všechny knedlíky spořádal a zase ulehl. Paní domu, když se přišla podívat, jak se mi vede, vykřikla: „Dyť von ten kluk všechny ty knedlíky sežral!“ Probudila mě a hnala mě domů.

Musím ještě připomenout akrobacii jednoho mého kamaráda, jmenoval se Josef Siblík z Tochovic. Nějakým diplomatickým jednáním vyloudil na zámku v Tochovicích pěkného koně, na kterém jezdíval sám pan kníže Bedřich Schwarzenberg. A na tom koni se pustil Siblík do Březnice. Na kamenném mostě prováděl hmaty uzdou a nohama, ale kůň jim rozuměl obráceně, než jak si myslel Siblík, překrásně se vzepjal, přehoupl se elegantně přes zeď mostu a skočil do řeky. A tak Siblík ve čtrnácti letech skočil jako Horymír.

Siblíka jsem měl rád. Když nám bylo oněch čtrnáct let, vyprovázívali jsme kus cesty od Březnice do Myslína dvě dívky. Jedna byla Pepička a druhá Božena Černých z Myslína. Siblík byl pevně přesvědčen, že já vyprovázím Boženu, já zas myslel, že Boženu vyprovází on. Na konci roku, když jsme se loučili s měšťankou, daroval Siblík Pepičce překrásnou kytici růží (asi také schwarzenberských) a já byl úplně zmatený. Osud tomu však chtěl, že Josef Siblík padl v první světové válce a Pepičku jsem si nakonec vzal já.

Jak jsem chytal ryby

Tatínek, bratr a já jsme byli náruživí rybáři. Mně to zůstalo dodnes. Ryby jsme rádi chytali, připravovali i jedli. Tatínek si z Xaverova přinesl sítě, čeřen, sak, ohnoutky a vrž. To byla bohatá výzbroj! Naše říčka Vlčava–Skalice měla vodu panenskou, bez sebemenšího znečištění. Byla bohatá na ryby a raky. Nejpočetnější u nás byli tloušti. Jinak taky kapři, líni, štiky, parmy, úhoři, mníci, okouni, ježdíci, plotice, oukleje, hrouzci, mřenky a střevle. Jako malý chlapec jsem věděl o každém kameni v řece, kde se ryby zdržovaly, o každé díře v břehu, o každém místě pod kořeny, kde ryby stávaly nebo se kryly. Chytával jsem na udici, ale jen když bylo chladno a deštivo. Chytal-li jsem na udici v létě, obyčejně jsem ji nechal ležet, svlékl se a opodál chytal rukama. Kolikrát se mi stalo, že jsem prut, těžký bambusák, viděl plavat po vodě i s rybou.

V jezu a tůních byla úhoří místa. Tam jsem na ně na noc líčil a lovil je bez jakéhokoliv vnadění. Chytal jsem je i do čeřenu, a to vám povídám, někdy jsem domů přinesl pořádného macka, který měl klidně i dvě kila! Nikdy se mi ale nepodařilo chytit do ruky úhoře, byť jsem se o to snažil nespočetněkrát. Ačkoli jsem byl obratný a zkušený rybář, nebyl jsem schopen ho udržet ani chvilku.

Jednou jsem chytil úhoře, který měl váhu určitě přes kilo. Přinesl jsem ho domů, dal ho do necek s vodou a cvičil jsem na něm hmat, kterým bych ho udržel. Bylo to v místnosti, kde jsme měli v krajáčích mléko. Při jednom stisknutí mi vylétl z rukou a spadl přímo do jednoho z nich. Motal se jako šílený a namazal se smetanou natolik, že z černého krásného úhoře byla bílá nestvůra, ještě klouzavější než v původním stavu. Dalo to dost práce, než jsem ho dostal ven. Pak jsem zahladil stopy, necky jsem odklidil a doma se samozřejmě nikomu nepochlubil.

Jednou v neděli jsem chytl úhoře na šňůru. Úhoř byl pěkný, radostí jsem si ho hodil kolem pasu. Nemohl jsem ho ale unést, a tak jsem si ho cestou domů nadhazoval na pravý bok, zas na levý, na zadek, zas na předek, takže jsem si nedělní šaty řádně namaloval slizem, který na nich už zůstal napořád.

Úhoře jsme vždy před úpravou stahovali. Kůže se používala na vázání cepů k cepišti. Občané nerybáři si k nám pro ni chodili. Je-li v Poříčí ještě nějaký cep, pak je jistě vázaný kůží ještě od nás. Tatínek říkal, že je to vázání na věčnost.

Mníků u nás bývalo tolik, že úlovek nebyla žádná vzácnost. Během dětství jsem jich nachytal spoustu, na udici, na šňůry, do ruky i pod ledem. Bylo mi tenkrát asi devět roků. Vyrazil jsem na fialky a napadlo mě sáhnout si pod kámen v místě, kde řeka vtéká do xaverovského jezu. Jak jsem zajel rukou pod kámen, chňapla mi ryba za ukazováček a hned pustila. Ucpal jsem rychle otvor pod kamenem, vyběhl na břeh, ač byla zima, svlékl jsem se do naha, klekl si, pokřižoval se, pomodlil se otčenáš a šel na to. Mník mě zase chňapl, já stiskl a už jsem nepustil. Byl to největší mník, jakého jsem kdy chytil. Když jsem ho ukázal otci, pravil, že je to mník jak poleno.

Jednou za krásného slunného počasí jsem upínal oči na hladinu xaverovského jezu. Vycházely tam na hladinu jemné bublinky. Bylo tam písčité dno a bublinky mohly prozrazovat jedině štiku. Opravdu vidím aligátora? Bystřil jsem zrak. A byla to opravdu štika! Na naše prostředí štika opravdu veliká. Najednou, hned blízko toho místa, vidím znovu bublinky. A druhá štika, ještě větší aligátor! Nález jsem tajil, měl jsem veliký strach, že mi Fanda a Míla Hrdinovic štiky vyfouknou. Byli totiž starší než já a k tomu výborní rybáři. A také svého otce jsem chtěl překonat.

Když jsem k jezu přišel druhý den, byly štiky přímo pod pařezem, kde jsem se postavil. Jedna od druhé dva metry, připraveny zaútočit. Překrásně vybarveny. Byl jsem nadšen a začal uvažovat, jak na ně. Rozhodl jsem se, že štiku, když tak pode mnou stojí, nabodnu vidlemi – podávkami. Byly lehké s dvěma vidlicemi a dlouhou násadou. Uskutečnil jsem ten nápad. Rybářsky ostražitě jsem se vyhoupl na pařez. Pode mnou stála ta větší štika. Nevnímala mě. Bodl jsem do vody, ale špatně jsem se trefil, příliš jsem se nahnul a vykoupal jsem se. A štiky byly pryč.

Znovu jsem ale kul plány. Fanda Hrdinovic ryby střílíval. Otec měl ve skříni dva bubínkové revolvery, oba byly nabité. Když byl čistý vzduch, sebral jsem klíče od skříně a jeden revolver uzmul. Utíkal jsem s ním až na místo, ale štiky tam nebyly. A já honem zas s revolverem a klíčem mazal zpět na místo.

Nakonec jsem se ale rozhodl jít se svým tajemstvím ven. Za krásného počasí jsem donutil tatínka, aby šel se mnou. Obě štiky stály pod pařezem. Namísto štik jsem pozoroval otce, který užasle hleděl do vody a po chvíli pravil: „V neděli na ně jdem! Pozveme Fandu a Mílu Hrdinovic, Sýkoru a seženete kluky. A mlýny nahoře musí zadržet vodu!“

A šlo se! V neděli v devět hodin ráno to začalo a až ve čtyři hodiny odpoledne byly štiky v neckách. Byl to úporný boj. Štiky jedna za druhou přeskočily vatku, protrhaly shonku, vyhýbaly se sítím, projížděly mezi honci a my ne a ne je dostat. Nakonec jsme podkopali práh u stavidla z jezu do náhonu, aby voda v jezu opadla. Díky tomu jsme štiky našli na mělčině, lokaly čistou, málo přitékající vodu, úplně znaveny. Tak znaveny, že se daly podebrat sakem. Jedna vážila šest a půl kila a druhá osm a půl. Pan a paní.

V roce 1897 nebo 1898 byla velká průtrž mračen. Z rožmitálských lesů se valily proudy vody. Vlčava strhla hráz rožmitálského rybníka, v kterém nezůstala ani šupina. A řeka byla tím pádem zarybněna na roky. Chytit kapra nebylo vůbec těžké. Stačilo dupnout u břehu, kde kapr stál, ten se vylekal, vyjel na písek nebo štěrk na druhém břehu a tam se lehce vylovil.

A tím s rybolovem skončím. Byl to krásný sport a pro nás i živobytí. Maminka nás často s rybami vyhnala, že bychom jí všechen omastek spotřebovali. Nějaké máslo nám muselo zbýt na prodej! Tak jsme byli donuceni ryby rozsekat a dát kachnám, které po nich výborně prospívaly. A za kachny byly pěkné krejcary!

Jak jsme chytali raky

Když kvetla pšenice, rodila se malá ráčata. A než přišla pšenice do květu, my kluci z vesnice jsme jídávali račí kaviár. Proč by ho měli jísti jen bohatí labužníci?! Může vám to připadat divné a snad i surové. Nebyla to ale žádná surovost, nýbrž právo kluků z vesnice. A potom! Kvůli kaviáru musel pravý jeseter napřed položit život. My jsme račicím na místě život darovali.

Lov probíhal následovně. Nejprve jsme račici s vajíčky ulovili. Odborně, podle velikosti a zabarvení, jsme zjistili, jsou-li vajíčka, která nosí račice v chomáčku pod ocasem, dozrálá. Račice přitom vždy ocásek pevně zahnula, aby vajíčka kryla a aby se chapadlovitými klepety bránila. Kaviár musel býti čistý bez malinkých žlutavých živočichů. Proto jsme račici ukazováčkem odchlipovali zadeček a palcem a ostatními prsty drželi klepeta a máchali s ní tak dlouho po a proti vodě, až jsme cizopasníky z vajíček vyprali. Pak jsme ocásek samičky vložili do úst a vajíčka jsme spodními zuby odrhli. A měli jsme kaviár a byl výtečný. Račici jsme po zákroku zase pustili!

Jedli jsme i žabí stehýnka. Smažená vypadala jak listy z těsta. A byla výborná. Nejvíce to odnesli skokani. Když do Poříčí přijela na návštěvu z Ameriky bývalá občanka Salivarová-Fíková, měla dolary, za které dostala moc krejcarů, a těmi nás bohatě odměňovala právě za žabí stehýnka. A to víte, za krejcary se tehdy nadělalo práce moc.

Američané z Poříčí

Z naší obce bylo dost Američanů, kteří tu a tam rodnou obec navštívili nebo obohaceni o zkušenosti se do ní vraceli. Amerikánem se také stal Karel Muzika, můj nejvěrnější a nejstatečnější druh. Bylo mu čtrnáct let, když opustil Poříčí, a v roce 1917 podlehl zákeřné španělské chřipce. Bylo mu tenkrát pouhých pětadvacet roků.

V Poříčí bylo několik Američanů. Jako například František Šmatlák Houdek. Byl to silný, překrásně urostlý, bezmála dva metry vysoký muž. Viděl jsem ho před Amerikou naposledy na Velikonoce. Byl doma na dovolené, chodil po vsi v uniformě císařského hulána. Pohovořil si s námi na pastvě o tom, že jede zase na vojnu. Ale nejel, jak jsme se brzo dozvěděli. Měl již koupenou „lodní kartu“ a namísto do služeb k císaři pánu prchl v civilu do Ameriky. To tehdy nebyla maličkost.

Jednou se mu zachtělo podívat se domů. Napsal c. a k. armádě, že je ochoten prodělat jedno cvičení – manévry, aby mu byla dovolena návštěva rodičů. Armáda to „demokraticky“ dovolila a Franta se na manévrech objevil s kvérem hulánů přímo v Poříčí. Byl to tak veliký a silný hulán, že pro něho koně neměli, vozil se na voze. Z manévrů se vrátil v civilu do Poříčí. To bylo vyprávění a to se to poslouchalo o zázračné Americe.

Dalším Amerikánem byl pan Tesař. Odjel s rodinou do Ameriky, aby vydělal peníze. Když se vrátil, zakoupil v Zadním Poříčí pěknou usedlost. Po nějaké době tam zanechal manželku, dvě dcery a syna Františka, zavolal k nim manželčina bratra, aby mohli dobře hospodařit, a odjel znovu do Ameriky. Poté co našetřil, kolik potřeboval, zase se vrátil. Pamatuji se, jak se sešel po několika letech s manželkou, jak radostí plakali, dlouho se objímali a vedli se jak zamilovaní z Březnice až domů.

Jeho syn, František Tesař, se mnou chodil do obecné školy a mluvil česky s anglickým přízvukem. Brzo poté, co vyšel měšťanku, odjel do Ameriky sám. Tam ho zastihla první světová válka. Bojoval proti Němcům jako Američan ve Francii. Když byl podepsán mír, chtěl hned z Francie do Poříčí. Ale nešlo to. Musel zpět do Ameriky, tam odzbrojit a pak teprve domů. Vrátil se s dolary a zakoupil mlýn Hrdiny-Šamši. K mlýnu patřily i polnosti. František zařízení mlýna zmodernizoval a měl mnoho příznivců mlečů, takže prospíval on i jeho rodina, kterou si brzo založil. Byl to můj dobrý kamarád a později jsem ho rád navštěvoval. Jednou, snad v roce 1961, jsem byl ve Františkových Lázních a zastihl jsem tam zájezd JZD z Poříčí, kterého se účastnil i František. Moc jsme si popovídali. Nakonec, těsně před odjezdem, vystoupil Franta na schod autobusu a řečnil k těm mladším o všem, co si o mně pamatoval, hlavně o umu rybářském. Řečnil zvesela a od srdce, pěkně nás pobavil, a mě představil jako člověka, který málokdy zůstával pozadu.

Karel Bláha, můj bratranec, odjel do Ameriky, aby se vyhnul rakouské vojenské službě. Z Ameriky se přesunul do Francie, kde vstoupil do Československé legie a prodělal v 22. pluku ty nejtěžší boje s Němci. Skoro čtyřicátník, podlomil svoje zdraví, vrátil se do Poříčí a churavěl. Umřel v nemocnici v Praze. Byl to moc dobrý chlapec a takoví nemívají štěstí.

Z těch Amerikánů se mi nejvíce stýská po Karlovi Muzikovi. Mládí nás úplně stmelilo. Pamatuji si na jeden zahradní pych, kdy jsme v neděli na pouť sv. Ignáce šli krást starostovi Salivarovi-Kudějovi ze štěpu raná jablka. Bohužel nás lapil při činu. Já jsem stihl utéct, ale Karel byl starostou hanebně uvězněn v prasečím chlívku. Poté co ho tam zavřel, vydal se starosta, popotahuje spokojeně z dlouhé dýmky, zpět do hospody. Počkal jsem ještě chvíli, doběhl jsem rychle k prasečníku a Karla osvobodil.

Starosta Salivar-Kuděj měl dobrou vlastnost, že nepokládal za nutnost žalovat rodičům. Když mu bylo přes osmdesát let, navštívil jsem ho, ale už mě nepoznal. Až když mu jeho krásná dcera Růžena vysvětlila, že přišel Rudolf Tille, tak prohodil: „Rudolf – to byl kabrňák!“

Starousedlíci z Poříčí

Typická osoba v Předním Poříčí byl Matěj Bláha – kovář. Již jako malý klučík jsem mu přednášel básničky v jeho kovárně, podával mu věci, které jsem unesl, a pokoušel jsem se potahovat měch. Hlavně mě zajímala výheň a okuje. Při podkovávání koní jsem musel odejít, protože koně se při kování chovali netrpělivě. Ten pach z rohoviny po přiložení do červena zahřáté podkovy na kopyto si dodnes dokážu vybavit, když si na to vzpomenu.

Matěj Bláha byl málomluvný. Když foukl divně nosem do vousů, znamenalo to – Heleď! A pak jen ukazoval na to nebo ono, pak zase foukl do vousů a to znamenalo souhlas. Když vypukla rusko-japonská válka v roce 1904, musel jsem mu z Národní politiky předčítat o jejím průběhu. On i já jsme byli, asi od narození, rusofilové, což jsme byli hnedle všichni. Při předčítání Bláha málomluvný rozhodně nebyl, ba naopak, proti Japoncům bouřil a bouřil. A u toho vztekle bušil na kovadlinu, jako by na ní ty Japončíky utloukal.

Jeden z nejzajímavějších lidí byl světoběžný občan Jan Češka. Švec starší. Byl muzikant. Jezdil s velkými cirkusy po celé Evropě. Já se v zeměpise vyznal, a tak jsme spolu na pastvě Evropu křížem krážem sjezdili ještě jednou. Já věděl, kde jsme na atlase, pan Češka zase živě všechno znovu prožíval. Vyprávěl, jak se mluvilo, hned německy, hned francouzsky, zase italsky. O zvláštních stavbách, o výdělcích, o cirkusech a jejich hvězdách, o českých muzikantech…

Jednou si mě nechal pan Češka zavolat do hospody, kde byla rozjařená mužská společnost, samí muzikanti. Přistoupil ke mně a zahučel, abych šel hrát na basu. Ale já na basu ani na housle nikdy nehrál. A nastoupit jsem samo sebou nechtěl. Starý Češka, již v náladě, mě ale rychle zaučil v držení tohoto hudebního nástroje, smyčcem přejel basu sem a tam a řekl mi: „No a to už poznáš, kde přisadíš.“ To se mu řeklo! On byl s dřevem srostlý, ale co já?

Zprvu jsem byl opatrný a bral jsem to pianissimo, mohlo-li se to říci o base v mé ruce. Bylo veselo, zpívalo se a já si jen dával pozor, abych nezahrál sólo. A kde jsem mohl, přisadil jsem důkladně i s příkladným tělocvikem. Když bylo již na čase jít domů, přišel ke mně starý Češka a povídá: „No vidíš, a šlo to!“

Často také vzpomínám na pana Peterku. Byl to domkář, bez polí, měl jen malou zahradu a jednu krávu. Ale uměl dobře zpívat, což v obci vždy dokazoval při jakékoliv příležitosti před hudbou v hostinci. Jakmile nastoupil pan Peterka, byla estráda s aplausem zaručena. Jeho hudební talent mu dopomohl k tomu, že ho farní úřad v Březnici pověřil funkcí předříkávače nábožných písní a vůdce březnického procesí na den korunovace Panny Marie na Svaté Hoře v Příbrami.

Farní úřad jistě počítal s tím, že pan Peterka to s lidmi umí. A uměl! Procesí se někdy válívalo smíchy po stranách cesty Březnice – Chrást – Třebsko – Narysov – Červená – Příbram. (Cesta měla celkem patnáct kilometrů!) Byl to nadaný komik. A nejvíce se veselilo ženské plémě.

Důstojnosti jezdívaly kočárem a očekávaly nás až v Příbrami. My jsme vyrazili z Březnice o čtvrté ráno. Většina účastníků šla bosa, my děti všechny. Boty šněrovačky jsme měli na rameni spojené tkanicemi. Obuli jsme je až u paty Svaté Hory. Takové procesí byla pěkná rekreace, hlavně pro ženy. A my mladí jsme si také přišli na své, hlavně při zpáteční cestě. Ruka Páně byla otevřena.

Příbram byla v tento den plná lidí. Na Svaté Hoře přeplněno. Fanfáry zněly, střílelo se z hmoždířů. Na nádraží v Příbrami se to také jen hemžilo. Přijížděly zvláštní vlaky z Prahy, Plzně, Budějovic, Vídně a Bavor. Snad i pěnkavy se na tento den těšily a pomáhaly nám sezobat buchty, které jsme si nesli ke svačině. Ne nadarmo se zpívávalo: „Radujte se, Příbramáci, neseme vám buchty v ranci.“ I když se nesly buchty v ranci, přeci se tam utratilo. I my děti jsme na ten den dostaly pár krejcarů na mejdlíčko, šumivou vodu, prstýnek a nějakou hračku.

Další nezapomenutelná persona byl starý Salivar řečený „Fík“. Znal jsem ho jako dědu a vídal ho, jak chodí na poutě a každou neděli do hospod se svou základní výbavou, což byly číslice v pytlíku a čamburína. Jako provozní kapitál si nosíval pletence fíků a obnos v hotovosti. Kdo chtěl vyhrát fíky, musel složit určitý obnos peněz a pak sázet na sudou nebo lichou číslici, které děda tahal ze sáčku. Trefil-li, vyhrál pletence fíků. Dodnes nechápu, jak to měl děda „Fík“ v pytlíku narafičeno, aby nikdy neprodělal. U čamburíny, děrované bedničky, musela být koule zahnána do určeného otvoru vrchního děrovaného dílu. U této hry vyhrával taky většinou děda „Fík“.

Byl to velký taškář. Moji rodiče o něm vyprávěli, že jednou velmi neslušně pozdravil rakousko-uherského korunního prince Rudolfa Habsburga. Když byla dostavěna dráha Protivín–Zdice, jeli prvním vlakem vysocí hodnostáři v čele s korunním princem Rudolfem. Bylo nařízeno, že obyvatelstvo má stát kolem trati a korunního prince pozdravit. Platilo to i pro občany z Poříčí. Starý „Fík“ se tenkrát postavil mimo zástup na vyvýšeném místě, tak aby stál ve výši oken vagonů. Když občané volali „Sláva!“, starý „Fík“ byl právě v pozici, jako kdyby chtěl vykonávat velkou potřebu, se zadkem obnaženým k vlaku! Měl z toho tenkrát opletačku s četníky. Omlouval se jim tím, že za to nemůže, že to na něho právě přišlo. A že se otočil proto, aby ho pan korunní princ neviděl!

Má školní docházka – obecná škola

V první třídě obecné školy byl náš učitel pan řídící Jan Zíka. Byl malý, nemilého výrazu, vždy přikyslého vzezření i jednání. Učil nás velice svědomitě, samo sebou i s rákoskou. Byl již starý, vychoval celou generaci. A za tu dobu došel k názoru, že rákoska musí hrát při výchově velkou roli. Na zadku ani tak ne, jako na dlani. Když jsme měli nastavit dlaň, křičeli jsme a plakali dopředu. Ale dostávali jsme vždy zaslouženě.

Páni učitelé nás nechávali i „po škole“, a to nejenom o polední přestávce, ale i po skončení učení, po třetí hodině odpolední. Polední přestávka bývala od desáté do třinácté hodiny. Pokud dostal pan řídící Zíka do domu dodávku dříví, museli ho „poškoláci“ pilou na kozlíku nařezat, naštípat a uložit. Zrovna tak museli uklidit uhlí. Pan řídící i takové práce řídíval stejně přísně jako učení. Jen místo rákosky jsme sem tam dostali pořádný šťouchanec nebo zatahání za ucho. V případě, že nás po škole z celé školy bývalo víc než deset, šlo to rychle. Za dvě nebo tři polední přestávky bylo hotovo.

Ve druhé třídě nás dobře, ale také s pomocí rákosky učil pan učitel Port. Byl to známý hudebník, a aby si přivydělal, učil hochy na housle. Hrával také překrásně na varhany v kostele sv. Ignáce. Když byla slavná zpívaná mše, nebo půlnoční na Štědrý den, ke krásnému umění pana učitele přispěla slečna Ema Schwargová krásným sopránem. Byl to velkolepý výkon, který přispíval k hojné návštěvě kostela a vynutil si tam až posvátné ticho. U pánů učitelů Zíky i Porta jsem byl v přízni a odměňovali mě jednotkami.

Ve třetí třídě obecné školy nás učil mladý pan učitel Nedbal. Na něj celý život vzpomínám, ale ne v dobrém! Dostával jsem od něho samé špatné známky. V první a druhé třídě jsem nemusel prosit otce ani bratra, aby mi pomáhali s učením, vlastně si mě ani nevšímali. A já byl hrdý, že i přesto mám samé jedničky. Ale ve třetí třídě mě pan učitel Nedbal jen peskoval, skoro na mě před žáky prutem ukazoval, jak jsem špatný žák. Když mě vyvolal, křičel na mě a vždy mě spíše popletl, než aby mě učil. Prosil jsem tatínka a bratra, aby mi pomáhali dělat úkoly a ujišťovali se, že jsou správně provedené. Přes všechnu snahu jsem však měl čtvrtletí za čtvrtletím špatné vysvědčení. Celý rok jsem chodil do třídy se strachem a v zahanbení. Ani dnes nemohu zapomenout na ta nezasloužená příkoří.

Ve čtvrté třídě jsem vděčně a šťasten přilnul k dobrému starému učiteli panu Dudákovi. Pookřál jsem a s radostí jsem zase chodil do školy. V páté třídě obecné nás učil pan učitel Rudolf Teska. Byl to mladý pan učitel. Všichni ve třídě jsme ho měli rádi. Já jsem v té době v prospěchu vynikal a pan učitel mi věnoval zvláštní péči. Za to jsem ho měl opravdu v úctě a on mě měl rád.

Měšťanská škola

V první třídě měšťanky byl naším třídním pan učitel Hykeš. Byl velmi přísný. Jednoduše – předmět, přísnost a dost! Měl krásný rukopis a posuzoval žáky hlavně podle krasopisu. Já jsem to měl u něj naštěstí dobré. Ve druhé třídě byl naším třídním pan učitel Kout. Byl to zlatý učitel a vychovatel. Když nás naučil to, co bylo v osnovách, vyprávěl nám příběhy ze života. O Paříži, kde byl na světové výstavě, nebo o Švýcarsku, které navštívil.

Jednou čekala Březnice vzácného hosta, cestovatele Vráze. Pan učitel Kout mě požádal, zda bych nemohl na cestovatelovu přednášku dorazit. Jelikož se konala až večer, zajistil jsem si předem otcův doprovod. Otec ale v poslední chvíli odřekl a já se potmě pustil proti otcově vůli do Březnice sám. Přednáškou i obrazy promítanými laternou magikou jsem byl nadšený. Když jsem ale vyšel na náměstí zahalené tmou, uvědomil jsem si, že je jedenáct hodin v noci a přede mnou dva kilometry cesty. Pojal mě ohromný strach. Vždyť na té cestě v noci straší, slýchával jsem mezi dětmi! Za dne jsem cestu vzal během bez odpočinku. Doma jsem byl vždy za chvilku, ale potmě se běžet nedalo. Nakonec jsem v pořádku dorazil, ale řádně vystrašen. Jako zadostiučinění jsem druhý den mohl hrdě vykládat před třídou o tom, co jsem na přednášce viděl a slyšel.

Ve druhém roce měšťanky jsem zameškal jen dva dny, kdy jsem za velkého mrazu pomáhal dědovi a babičce přestěhovat před požárem zachráněné věci z obytné budovy v Xaverově do bývalé kaple františkánů. Xaverov tehdy časně ráno vyhořel, plameny svítily daleko do okolí. A protože byl tuhý mráz, zamrzala hasičům voda v hadicích i ve stříkačce a hasilo se přetěžko.

Ve třetí třídě byl naším třídním pan učitel Nový. Učil počty, měřictví, rýsování a tělocvik. Byl to svérázný pan učitel. Všichni jsme ho měli rádi. Jednou se jelo na školní výlet na Zvíkov. Pan učitel Nový zůstal ve škole, byli mu svěřeni žáci, kteří z nějakých důvodů na Zvíkov nejeli. A stalo se to, že nás mnoho raději zůstalo s panem učitelem Novým a s ním pochodovali kolem Březnice, než abychom jeli na výlet.

Když jsme s ním při tělocviku cvičili na zahradě, kde byla hrazda, bradla, dvě tyče na šplhání a kruhy, předcvičoval jsem za pana učitele vždycky já. Byl jsem někdy až moc přísný. Jednou jsem nesnesl, že žák Lexa z Hrádku, takový habán, nesvedl vzpor na hrazdě. Hrubě jsem ho uhodil do obličeje, až začal krvácet z nosu. Pan učitel Nový mě hned za trest poslal do křoví a nesměl jsem se do konce hodiny na žáky ohlédnout. Dobře věděl, že mě takové zahanbení bude mrzet více, než kdyby mě vyplatil holí, kterou měl vždy v ruce. Muži ji tehda běžně nosívali do zaměstnání i na procházku. Ale pan učitel Nový ji snad dal z ruky až večer u postele.

Jednou jsme před vyučováním pořádně rámusili. Řádili jsme tak, že jsme si pana učitele nevšimli, když kráčel třídou. Jakmile dorazil ke stolu, rázně uhodil zobákem hole o katedru. Zobák odletěl mezi nás a my ztichli strachy, co se bude dít, když je jeho zamilovaná hůl rozbitá. A ztichl i pan učitel. Stáli jsme pietně v lavicích v pozoru snad čtvrt hodiny, asi abychom vzdali čest té zamilované holi.

Pan učitel Nový si také přivydělával jako geometr. Pokud vyměřoval cokoliv na sever od Březnice, dělal jsem mu pomocníka, za což mě odměňoval dvěma šestáky (a to bylo něco!).

Ředitelem měšťanky byl tehdy pan Šrámek. Byl to opravdový vedoucí a vynikající učitel. Jako projev vděku a úcty mu občané Březnice nosili ryby, zajíce, koroptve, bažanty, kachny, husy a vajíčka. Nikdy to však neznamenalo úplatek nebo podlézání. Pokud se našel někdo, kdo takové dary panu řediteli nepřál, byl to jistě sok, který se mu nemohl nikdy rovnat.

Pan ředitel si poctivě přivydělával prodejem stromků. Měl vlastní ovocnou školku u zdi panské obory u řeky Skalice. My žáci jsme mu pilně nosili plané stromky, na kterých nás učil roubovat a očkovat. Díky němu jsem to uměl dobře a zahradnické dovednosti využíval celý život.

Mnoho štěpných stromů v Březnici a okolo Březnice bylo z jeho školky. My žáci jsme v roce 1903 vysázeli celou alej ovocných stromků v Březnici kolem cest od nádraží k panské sýpce. Pravá strana byla ze stromků ze školky pana řiditele. Jedna hrušeň z té doby tam stála ještě v roce 1961. Tu hrušeň jsem vlastnoručně zasadil a často se u ní zastavil. Z aleje ale zůstala sama. Ostatní stromy zanikly kvůli výstavbě obytných domků.

Pan katecheta Jan Bejček byl selský synek z Letů u Březnice. Učil nás nejen mravům a bohabojnosti v náboženství, ale bděl nad tím, abychom se zbytečně neohlíželi po děvčatech. Přímo nás hlídal. Hlavně v městském parku, kde jsme za polední přestávky v našich čtrnácti letech mžourávali po děvčatech, která do parku chodila s tím samým cílem. Ale důvěřovali jsme mu. Když jsme šli ke zpovědi, u jeho zpovědnice byl pokaždé nával.

Pan učitel Huml nás učil fyziku a dělal to výborně. Názorně nám všechno ukazoval na zařízeních, která měla škola k dispozici, ale i na zařízeních, která sám vyrobil. Někteří z nás měli to štěstí, že jsme mu při výrobě různých pomůcek směli pomáhat, a na to jsme byli obzvlášť hrdi. Byl to učitel svědomitý, na tehdejší dobu opravdu vynikající. Nejenom že nás učil, ale on nás taky vychovával. Ptával se nás všech, čím bychom chtěli být nebo kam se chystáme dále do škol. Sám nám školy navrhoval a radil, jak dál. Mně doporučoval vyšší průmyslovku. Tento nápad se mi moc líbil a velmi jsem si přál, aby se to splnilo. Ale taková vyšší průmyslovka mohla být jen škola v Praze a na to bylo třeba spousty peněz, které můj otec neměl. Rozhodl se tedy poprosit o radu a pomoc svého bratrance Ing. Jana Tilleho. Ten otci vyhověl, vzal mě pod svou ochranu a hradil veškeré náklady se školou spojené. Směl jsem Ing. Jana Tilleho oslovovat strýci, ale celý život jsem ho ctil jak otce. Byl „barbadosa“, skromný, přísný, dobrosrdečný.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Paměti sládka.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.