Děkujeme Vám za nákup této e-knihy. Jsme rádi, že můžeme touto cestou přinášet dobré zprávy do světa digitálních médií.

Jestliže se Vám podařilo dokument stáhnout z nějakého webu bez placení, tak si jej, prosím, pořiďte ještě jednou, férově, na našich webových stránkách www.paulinky.cz/eknihy. Může se Vám zdát, že je to zbytečné a že chceme na e-knihách vydělávat. I vydání e-knihy nás něco stojí, zejm. autorská práva, překlad a redakční práci. Vaše platby nám tak umožňují vydávání dalších elektronických titulů.

Nakladatelství Paulínky

www.paulinky.cz

Jan Balík

Teologicky recenzoval ThLic. Bohumil Kolář

Konzultant PhDr. Jaroslav Šturma

© Nakladatelství PAULÍNKY, 2012
Petrská 9, 110 00 PRAHA 1
Tel.: 222 311 206
E-mail: paulinky @paulinky.cz
w ww.paulinky.cz

ISBN 978-80-86949-95-6 (Tištěná kniha 2. vyd.)
ISBN 978-80-7450-057-2 (PDF)
ISBN 978-80-7450-056-5 (ePUB)
ISBN 978-80-7450-078-7 (Kindle/mobi)

„Cílem křesťanské askeze není pouze konat dobré skutky,
nýbrž vytvořit krásnou osobu.“

(P. Florenskij)

Věnováno mé mamince Věře a tatínkovi Jiřímu.
Svým příkladem mi ukázali, jak je důležitá sebevýchova.
Od dětství mě učili prožívat svobodu
jako schopnost rozhodovat se pro dobro, pro Boha.
Byli pro mě nejen vzorem,
ale zároveň vždy, když jsem projevil zájem,
byli ochotni věnovat mi čas a diskutovat se mnou.
Maminka mi od dospívání psala na papírek,
v čem bych se měl zlepšit.
Dobře znala mou povahu, mé klady a zápory.
Její starostlivost mi nebyla vždy po chuti,
ale s odstupem času mohu konstatovat,
že jsem jí za to nesmírně vděčný.
A tatínek? Toho jsem často vídával klečet a modlit se.
Mnohokrát jsem ho brzy ráno potkal, jak se s růžencem
v ruce procházel po chodbě a modlil se s Pannou Marií.

Dopsáno v tichu krásné vysokohorské přírody
na Erlebachově boudě v Krkonoších.

I. Dar mládí a umění žít

a) Bůh tě volá jménem

Kdysi v dějinách zaznělo volání: „Abráme!“ (srov. Gn 12,1). Podobně tak zavolal Hospodin: „Mojžíši!“ (Ex 3,4). Starý zákon popisuje i jiná „zavolání“. Jedno z nejkrásnějších se týká mladého muže Samuela, který přisluhoval Hospodinu pod dohledem Eliho (kněz v chrámu). „Samuel ležel v Hospodinově chrámě, kde byla Boží schrána. Hospodin zavolal na Samuela. On odpověděl: ‚Tu jsem.‘ Běžel k Élímu a řekl: ‚Tu jsem, volal jsi mě.‘ On však řekl: ‚Nevolal jsem, lehni si zase.‘ Šel si tedy lehnout. Ale Hospodin zavolal Samuela znovu. Samuel vstal, šel k Élímu a řekl: ‚Tu jsem, volal jsi mě.‘ On však řekl: ‚Nevolal jsem, můj synu, lehni si zase.‘ Samuel ještě Hospodina neznal a Hospodinovo slovo mu ještě nebylo zjeveno. A znovu, potřetí, zavolal Hospodin Samuela. On vstal, šel k Élímu a řekl: ‚Tu jsem, volal jsi mě.‘ Tu Élí pochopil, že mládence volá Hospodin. I řekl Élí Samuelovi: ‚Jdi si lehnout; jestliže tě zavolá, řekneš: Mluv, Hospodine, tvůj služebník slyší.‘ Samuel si tedy šel lehnout na své místo. A Hospodin přišel, stanul a zavolal jako předtím: ‚Samueli, Samueli!‘‚ Samuel odpověděl: ‚Mluv, tvůj služebník slyší‘“ (1 Sam 3,3b-10).

Kdo je Hospodin, který volá člověka jménem? To nemůže být někdo, kdo by se k člověku stavěl zády, kdo by o něho nejevil zájem. Volat jménem může pouze ten, kdo zná osobu, která toto jméno nese, a tato osoba mu není lhostejná. Bible mluví o Bohu jako o tom, kdo zná jméno každého člověka. Staví nám před oči Boha, který je blízký člověku a „nosí ho v srdci“.

Žijeme, protože nás má Bůh rád. I když se nám to nezdá, i když o tom pochybujeme. Náš jedinečný život je darem Boží lásky. On nás stvořil ke svému obrazu (Gn 1,27), a proto po něm toužíme. Bez něj se podobáme sirotkovi, který bloudí a není schopný dojít k životnímu naplnění. Ve svém tápání přestáváme chápat sami sebe, ztrácíme svou totožnost, velikost, a tedy i důstojnost. Utváření života bez Boha vede lidstvo k pohrdání člověkem. Začneme-li žít, jako by Bůh nebyl, nutně zakusíme, že svět, vyrvaný z kořenů, se hroutí (kardinál Joseph Ratzinger). Nejsme toho v nebývalé míře svědky? Nejsou snad potraty, eutanázie, ničení embryí… projevem kultury smrti?

Bůh, který volá jménem, je láska, jež se projevila až do krajnosti (srov. Jan 13,1), když na tuto zem přišel Ježíš, aby nás svou smrtí a svým zmrtvýchvstáním vykoupil. Bůh – Láska nezapomněl na člověka. Nezapomněl ani na mě, ani na tebe, ani na nikoho z lidí všech dob.

Pro mladého člověka je typické, že má mnoho otázek. A je krásné, že evangelium je bohaté na odpovědi. Je moudré uvěřit milujícímu Bohu. On zná na otázky odpovědi a chce je dát. On ví, proč žijeme a ukazuje nám cestu ke štěstí a k naplnění života. V něm poznáváme, co to je opravdové lidství. „Řekneme-li Kristu ano, pak říkáme ano každému vznešenému ideálu“ (Jan Pavel II.).

Rozhoduješ o svém štěstí

Mládí je neopakovatelná a krásná etapa lidského života. Během ní se kladou základy nejen celého budoucího života pozemského, ale i věčnosti. Jaká výzva k poctivosti, odvaze a odpovědnosti! Vždyť život se žije pouze jednou, naostro, vždy je premiérou.

V Božské komedii vkládá Dante do úst anděla větu, která je určena duším vstupujícím do očistce: „Ó lidé, kteří jste se narodili, abyste vzlétli, tak snadno jste upadli do hříchu.“ Je to vskutku zvláštní. Lidské bytosti jsou nevyzpytatelné. Dobře tuší, co jim pomůže ke štěstí, a přitom se tak snadno nechávají svést z cesty. „Jak to, že lidem stačí tak málo svobody, a tudíž i tak málo štěstí?“ (P. Ladislav Kubíček).

Významný spisovatel G. K. Chesterton poukazuje s anglickým humorem na nebezpečí, že se člověk dokonce hledání vzdá. „V celé lidské historii platí zvláštní zákon, že lidé mají neustále snahu podceňovat své okolí, podceňovat své štěstí, podceňovat sebe. Velkým hříchem lidstva, hříchem, který má svůj pravzor v Adamově pádu, je tendence ne k pýše, nýbrž k této nepochopitelné a hrozné pokoře.“

Jak se ve spletenci života zorientovat? Jak najít skutečnou cestu? Jak objevit pravdu? Co dělat, aby život dospěl k pravé velikosti dítěte Božího povolaného ke svobodě, štěstí a radosti?

„Leklá ryba plave po proudu“ (arcibiskup Jan Graubner)

Situace mladého člověka se v mnohém podobá člověku nakupujícímu v supermarketu. Kolik zboží je vyloženo v regálech! Není možné koupit všechno. I když je to obtížné, učíme se vybírat, volit. Jde o jednu ze základních lidských dovedností, kterou si v nekonečné záplavě možností musíme získat.

Avšak v životě jde o víc než o jeden nákup. Pokud koupíme hloupost či „nalítneme“ na bezduchou reklamu a pořídíme zbytečnost, ještě se tolik nestane. Ale co když ve svém životě zvolíme špatně?

Buď se tedy vydáme na cestu sebevýchovy a každodenního duchovního snažení, nebo odumíráme a stáváme se leklou rybou, která nemá sílu plout a nechá se jen unášet. Živá ryba dokáže nejen plavat proti proudu, ale také přeskakovat peřeje a překážky. Lidská bytost je povolána k vysoké důstojnosti a má schopnost usilovat o tuto svou velikost. Že to bude něco vyžadovat? To je samozřejmé. Vždyť co nic nestojí, za nic nestojí.

Základní virové onemocnění – dědičný hřích

Kdo se pozorně zamyslí nad životem, udělá zásadní objev. Bible ho popisuje na úplném začátku. Lidský život je provázen virovým onemocněním. Od prvních lidí přes všechny generace až do současnosti je každý lidský život poznamenán prvotním hříchem. Ten se „projevuje coby vrozená hříšnost člověka a jeho hluboká náklonnost spíše ke zlu než k dobru. Člověk v sobě nese vrozenou mravní slabost, která jde ruku v ruce s křehkostí jeho bytí, s jeho psycho-fyzickou zranitelností“ (Jan Pavel II.). V lidském bytí byla vážně poškozena harmonie. V nitru člověka nastalo zmatení. Vloudila se ochablost vůle. Do světa vstoupila smrt. Však to dobře známe. Kdyby dědičný hřích neexistoval, pak by rozum jasně poznával dobro, vůle by je chtěla a cit by se z toho radoval. Víme, jak to bývá: rozum je často zatemněn, vůle slabá a cit – ten si dělá, co chce. V takovéto neblahé situaci se nacházíme. Svět je zamořen hříchem.

Když si to uvědomil svatý Pavel, zvolal: „Já nešťastný člověk! Kdo mě vysvobodí od těla propadlého této smrti? Díky Bohu! Je to možné skrze Ježíše Krista, našeho Pána“ (Řím 7,24-25). Jedině Ježíš dokáže „nainstalovat“ člověku antivirový program – křest. Boží láska se nezastavila ani před hříchem člověka, který začal deformovat jeho dílo. Člověk byl Bohem povolán k velkým věcem a toto povolání v něm zůstává i po hříchu. V síle Boží můžeme zvítězit nad lidskou slabostí a pokušením, nad sebeláskou a sobectvím. Nejsme odsouzenci hříchu!

Falešní proroci

Už jsme přivykli tomu, že se nám vše podává „s oblohou“, která ukazuje, jak je výrobek dokonalý, užitečný, výborný, levný… Jsme zvyklí na reklamu. V záležitostech pravdy o životě nemůžeme dát na první zdání. Podstatné se často jeví tak nepatrné. Kolik falešných proroků a učitelů existuje! Sám Kristus na to upozorňuje: „Mějte se na pozoru před nepravými proroky: přicházejí k vám převlečeni za ovce, ale uvnitř jsou draví vlci. Poznáte je po jejich ovoci“ (Mt 7,15-16). Svatý Jan přidává: „Zkoumejte duchy, zdali jsou z Boha; vždyť je ve světě mnoho lžiproroků“ (1 Jan 4,1).

Veřejné mínění považuje za normální modely chování, které jsou v rozporu s tím, jak život vymodeloval Bůh. Ať jsou to nabídky spojené s honbou za vlastním úspěchem, konzumem, pudovostí či scestné spirituální proudy, nakonec se ukáže, že zanechávají člověka prázdného a v ještě větší samotě. Útěk k droze bývá jen následkem neuspokojené touhy.

„V kultuře, která tvrdí, že žádná univerzálně platná pravda není možná, není nic absolutního. Proto nakonec – říká se – objektivní dobro a zlo již nemají význam. Dobro znamená to, co je v určitém okamžiku líbivé nebo užitečné. Zlo znamená to, co odporuje našim subjektivním tužbám. Každá osoba si může zkonstruovat soukromý systém hodnot“ (Jan Pavel II.).

Mnohdy jsou mladí lidé kritizováni za svou slabost a hříšnost. Avšak je to svět dospělých, který mladé lidi vychovává. Tak se nejednou stává, že právě dospělí jim podrážejí nohy. Buď přímo ponoukají ke zlu či zatemňují cestu k Bohu, nebo jim vsugerovávají, že evangelium je náročné a že jeho požadavky stejně nezvládnou.

Mladí světci vyrůstají okolo svatých dospělých.

V životě člověka se objevuje i pokušení. To tělo, svět a satan, pán tmy a lži, člověka svádí. Mnohokrát mu ukazuje zlo jako dobro a dobro jako zlo. Převrací hodnoty, lže a snaží se získat člověka pro sebe. Písmo svaté vystihuje tuto skutečnost, když mluví o ďáblovi jako o žalobci a o Kristu jako o obhájci. Když člověk svedený ďáblem podlehne zlu, ďábel ho ihned běží „udat“ Bohu, protože si na člověka dělá nárok. Kristus se naopak hříšníka zastává, a stává se tak jeho obhájcem (1 Jan 2,1; Zj 12,10). Rozpoznávat pokušení jako lákání ke zlu pod rouškou dobra je důležitým životním úkolem každého z nás. Vždyť ďábel může poplést hlavu nejen jedinci, ale i celým skupinám lidí. Tak mnozí říkají: „Než by se toto dítě mělo narodit do tak těžké situace, je lepší jít na potrat.“ Podobně slyšíme: „Já ho mám tolik ráda! Když spolu před manželstvím spíme z lásky, není to přece nic špatného.“ Léčka lži a podvodu je nebezpečná, plíživá a chytlavá. „Jsou cesty, které se zdají člověku správné, ale jejich konec vede do pekla“ (Př 16,25). Dobře víme, že toto „peklo“ můžeme prožívat již v tomto pozemském životě.

Písmo svaté, zkušenost zástupů svatých i mnoha našich současníků nás ujišťuje, že pravým a jediným světlem našeho života je Bůh (Žl 118; Jan 8,12). Jedině on má slova věčného života (Jan 6,68). Je vinný kmen a my jsme ratolesti (Jan 15,1nn). Je dobrým pastýřem (Jan 10,1nn). „Hospodin je můj pastýř, nic nepostrádám, dává mi prodlévat na svěžích pastvinách, vodí mě k vodám, kde si mohu odpočinout. Občerstvuje mou duši, vede mě po správných cestách“ (Žl 23,2-3).

Jsme povoláni k dokonalosti, ke svatosti

Být Kristovým učedníkem znamená neustále srovnávat svůj život s evangeliem – měnit své zvyklosti, mentalitu, styl života, názory podle Krista. Zde nacházíme další důvod k velikosti lidské důstojnosti. Coby lidé jsme povoláni stát se Božími dětmi a přijmout dar jeho života. Když jsme byli pokřtěni, tehdy se v nás rozlila Boží milost. Od té chvíle jsme pozváni ke svatosti – životu podle jeho slova. Nestačí tedy pouhá průměrnost.

Rád zde vkládám překrásná a zároveň burcující slova „papeže mladých“ Jana Pavla II., která řekl v roce 2000 na hoře Blahoslavenství:

„Kolik generací před námi bylo pohnuto horským kázáním! Jak mnoho mladých lidí se během staletí shromažďovalo kolem Ježíše, aby se učili slovům věčného života stejně jako vy! Ti, kdo poprvé slyšeli Ježíšova blahoslavenství, měli ve svých srdcích vzpomínku na jinou horu – horu Sinaj. Hora Sinaj a hora Blahoslavenství nám dávají cestovní mapu našeho křesťanského života a souhrn našich zodpovědností vůči Bohu a bližním. Zákon a blahoslavenství společně vyznačují cestu následování Krista a královskou cestu k duchovní zralosti a svobodě.

Desatero přikázání ze Sinaje může vypadat jakoby negativně: ,Nebudeš mít jiné bohy mimo mne… Nezabiješ. Nezcizdosíš. Nepokradeš. Nevydáš proti svému bližnímu křivé svědectví…‘ (Ex 20,3.13-16). Ve skutečnosti však je svrchovaně pozitivní. Jde za zla, která pojmenovává, a ukazuje cestu k zákonu lásky, jenž je prvním a nejvyšším přikázáním: ,Miluj Pána, svého Boha, celým svým srdcem, celou svou duší a celou svou myslí… Miluj svého bližního jako sám sebe‘ (Mt 22,37.39). Sám Ježíš říká, že nepřišel Zákon zrušit, ale naplnit (srov. Mt 5,17). Jeho poselství je sice nové, ale neničí nic, co přišlo před ním, nýbrž to dovádí k plnosti. Ježíš učí, že cesta lásky vede k naplnění zákona (srov. Gal 5,14). A tuto nesmírně důležitou pravdu učil zde na tomto galilejském kopci.

,Blaze vám všem,‘ říká, ,kdo jste chudí v duchu, tiší a milosrdní, vám, kteří pláčete, kdo žízníte po spravedlnosti, kdo jste čistého srdce, působíte pokoj, kdo jste pronásledováni! Blaze vám!‘ Tato Ježíšova slova se ovšem mohou zdát podivná. Je podivné, že Ježíš vyvyšuje ty, které svět obecně pokládá za slabé. Říká jim: ,Blaze vám, kdo vypadáte jako poražení, protože vy jste praví vítězové, vám patří nebeské království!‘ Vyslovena tím, který je ,tichý a pokorný srdcem‘ (Mt 11,29), jsou tato slova výzvou k hlubokému a trvalému obrácení (metanoia) ducha, velké změně srdce.

Vy, mladí lidé, chápete, proč je tato změna v srdci nezbytná! Jste si totiž vědomi dalšího hlasu ve vás a protikladného hlasu všude kolem vás. Je to hlas prohlašující: ,Blaze vám pyšným a násilnickým, blaze vám, úspěšným za každou cenu, bezohledným, nelítostným, proradným, vám, kteří vyhledáváte boj, a ne mír, a pronásledujete ty, kdo vám stojí v cestě.‘ A zdá se, že tento hlas dává smysl ve světě, kde násilí často triumfuje a proradní se zdají být úspěšní. ,Ano,‘ říká hlas zla, ,to jsou ti, kteří vítězí. Jak jsou šťastní!‘

Ježíš nabízí velmi odlišné poselství. Nedaleko odsud povolal své první učedníky, stejně jako je povolává nyní. Jeho volání je vždy výzvou k volbě mezi dvěma hlasy, které soupeří o vaše srdce i v tuto chvíli na tomto kopci, k volbě mezi dobrem a zlem, životem a smrtí. Kterého hlasu se mládež jedenadvacátého století přidrží? Složit svou víru v Ježíše znamená věřit tomu, co říká, jakkoliv to může znít podivně, a rozhodnout se odmítnout výzvy zla, jakkoliv rozumně či přitažlivě vypadají.

Konečně, Ježíš blahoslavenství pouze nepřednesl. On je žije. On je Blahoslavenstvím. Dívejte se na něj a uvidíte, co je to být chudý v duchu, mírný a milosrdný, plačící, žíznící po spravedlnosti, čistého srdce, pronásledovaný. Proto má právo říci: ,Pojď, následuj mě.‘ Neříká jednoduše: ,Dělej, co říkám.‘ Říká: ,Pojď, následuj mě!‘

Slyšíte jeho hlas na tomto kopci a věříte tomu, co říká. A jako první učedníci u Galilejského moře, i vy musíte opustit své lodě a sítě, což nikdy není snadné, zvláště tehdy, když čelíte nejisté budoucnosti a jste pokoušeni ztratit víru ve své křesťanské dědictví. Být dobrými křesťany se může zdát v dnešním světě nad vaše síly. Ježíš ale nestojí stranou a nenechává vás stát před touto výzvou samotné. Je stále s vámi, aby proměňoval vaši slabost v sílu. Důvěřujte mu, když říká: ,Stačí ti moje milost, protože síla se tím zřejměji projeví ve slabosti‘ (2 Kor 12,9).“

Duchovní boj

Cesta k dosažení smyslu života a k pravému štěstí, pokoji a radosti je spojena s odvahou překonávat sebe sama. Bez odříkání a bez duchovního boje není svatosti. Duchovní pokrok vyžaduje askezi a sebekázeň. „Nevíte, že při běhu na závodišti sice všichni závodníci běží, ale cenu že získá jenom jeden? Běžte tak, abyste jí dosáhli! Kdo se však chce zúčastnit nějakého závodu, zachovává ve všem zdrženlivost… Držím však svoje tělo v tuhé kázni a podrobuji si ho“ (1 Kor 9,24nn). „Pracujte s úzkostlivou bázní na tom, abyste došli spásy“ (Flp 2,12).

K vítězství – do nebeské radosti – vedou těsné dveře (srov. Lk 13,24). Ježíš nabízí blaženost a nebe každému člověku. Nikoho nevylučuje. Že by tedy udělal úzké dveře? Ježíš ví, že jsou dost široké pro každého, ale člověk hříchem „tloustne“ a může se mu tedy na konci života stát, že zjistí, že je příliš tlustý. V životě je nutné udržovat správnou duchovní životosprávu. Někdy je dokonce nezbytná odtučňovací kúra. Co to znamená? Každý den zápasíme mezi dobrem a zlem. Rozhodujeme se od chvíle, kdy nám ráno zazvoní budík a zve nás k modlitbě. Kolikrát je lehčí zůstat ležet, vstát až na poslední chvíli a omluvit se, že zase na modlitbu nezbyl čas. Podobně se nám nechce někomu odpustit, pomoct druhému, splnit své povinnosti. Celý život vedeme duchovní boj. Kdykoliv v nás vítězí dobro, tehdy dbáme o správnou linii. Jakmile podléháme pohodlnosti a zlu, tehdy tloustneme. Víra nás ujišťuje, že Ježíš nás podporuje. Dokonce vymyslel povolený doping – svátost eucharistie – a reset – svátost smíření. Ta umožňuje odtučňovací kúru – lítost, odpuštění a šanci opět začít sloužit dobru. Kdo chce již dnes na zemi čerpat z Boží lásky, prožívat onu radost, která pramení z přátelství s Kristem, a kdo se chce s ním radovat jednou v plnosti v nebi, ten o to musí celý život usilovat. Nenechme se odradit průměrností a vlažností mnoha křesťanů, s níž se setkáváme. Vídeňský kardinál Christoph Schönborn poznamenal: „Nebe se křesťanům vytratilo. O touze po nebi, o nebeské vlasti se téměř nemluví. Je to, jako by křesťané ztratili svou orientaci. Zapomněli jsme na to, že jsme poutníci a že cílem našeho putování je nebe. A s tím je spojena i jiná ztráta: začalo nám chybět vědomí, že jsme na nebezpečné cestě. Po nebi netoužíme a považujeme za samozřejmost, že tam dojdeme.“ Celý život je cestou, na které číhá nejedno nebezpečí. Kdo si jako průvodce volí Ježíše, ten nezbloudí a překoná všechna úskalí.

Jednou mě v noci volali k babičce do nemocnice. Prý si moc přeje kněze. Když jsem přišel, pomodlili jsme se. Přijala svátost smíření, svátost nemocných a eucharistii. Když jsem se pak loučil, chytla mě za ruku a s velkou obavou se na mě podívala a zeptala se: „Odpustil mi Bůh?“ Tehdy jsem se v nitru zachvěl. Uvědomil jsem si, že je to opravdu tak: Bůh jí odpustil. Ona dostala na konci svého života dar odpuštění. „Ano. Bůh vám odpustil,“ odpověděl jsem jí po chvíli. S úlevou pustila mou ruku a řekla: „Tak to je dobře.“ Odešel jsem a Pán lásky si ji za několik hodin vzal k sobě.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Máš na víc.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.