Přeložila:

DANA ŠIMONOVÁ

Elizabeth Hoyt: Vášnivé touhy

Vydání první

Copyright © 2011 by Nancy M. Finney

All rights reserved

Images and Cover Art Illustration by Period Images, Pi Creative Lab and JHDesigns1.

Cover Text by Ricardo.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2020 jako svou 2394. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Notorious Pleasures vydaného

nakladatelstvím Vision, in imprint of Grand Central Publishing, New York,

v roce 2011

Český překlad © 2020 Dana Šimonová

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1475-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1476-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2020

Elizabeth Hoyt

Vášnivé touhy

Mé agentce Susannah Taylorové,

která chápe důležitost krabích nožiček.

1. kapitola

Kdysi před dávnými časy žila v zemi na druhé straně světa krásná a moudrá královna. Jmenovala se Tmavovláska…

z pohádky O královně Tmavovlásce

LONDÝN, ANGLIE

ŘÍJEN 1737

Vévodská dcerka se v životě naučí velice brzy správnou etiketu týkající se téměř všeho: na čem se servírují pečení skřivani, kdy vzít na vědomí poněkud pochybnou ovdovělou hraběnku a kdy se jí rychle zbavit, co si vzít na sebe při projížďce na člunu po Temži a jak odrazit opilecké pokusy hraběte s nepatrným majetkem na následném pikniku.

Znám správné chování téměř za všech okolností, pomyslila si nevesele lady Hero Battenová, kromě toho, jak oslovit muže, který se právě vášnivě miluje s vdanou ženou někoho jiného.

„Ehm,“ zkusila říct, zatímco upřeně hleděla na ozdobné sádrové hrušky na stropě.

Zdálo se, že ti dva na pohovce ji neslyšeli. Vlastně ta dáma vydala několik hlasitých zvířecích výkřiků zpoza sukní svých hrozných, fialovohnědě pruhovaných šatů, které měla přehozené přes obličej.

Hero vzdychla. Nacházeli se v matně osvětleném salonu vedle knihovny v Mandeville House a ona litovala, že si vybrala zrovna tento pokoj, aby si upevnila punčochy. Kdyby si zvolila modrý orientální pokoj, už by měla punčochu narovnanou a byla by zpátky v plesovém sále – daleko od této trapné situace.

Opatrně sjela zrakem dolů. Gentleman v anonymní bílé paruce si sundal vyšívaný saténový kabát a s vyhrnutými rukávy košile a v krásné smaragdové vestě se pohyboval vleže na dámě. Kalhoty i spodky měl stažené, aby mu umožnily jeho snažení, takže na ni občas vykouklo jeho svalnaté pozadí.

Bohužel ji ten pohled přímo hypnotizoval. Ať byl ten muž kdokoli, jeho tělesné proporce byly… úchvatné.

Hero od něj odtrhla zrak a pohlédla toužebně ke dveřím. Určitě by jí málokdo vyčítal, kdyby se otočila a po špičkách vycouvala z pokoje ven. A přesně to by udělala, kdyby před chviličkou nepotkala na chodbě lorda Pimbrokea. Protože když na to přišlo, Hero už ty hrozné fialovohnědé šaty předtím viděla – na lady Pimbrokeové. Přestože se Hero vůbec nelíbila představa, že se ztrapní, její pocity musely jít stranou před možností souboje a možností následného zranění či smrti dvou gentlemanů.

Když Hero došla k tomuto závěru, přikývla, sundala si jednu náušnici a zapíchla ji do pánova pozadí. Vždycky byla na sebe hrdá, že si dovedla poradit – ne že by to příliš používala v každodenním životě – a potěšilo ji, když zaslechla mužův výkřik.

Zaklel a otočil se. Pohlédl na ni přes rameno těma nejkrásnějšíma světle zelenýma očima, které kdy viděla. Nebyl přímo krasavec – na lícních kostech měl tvář příliš širokou, nos příliš křivý a ústa příliš úzká a cynická, aby mohl být za něj prohlášen – ale ty oči by přitáhly jakoukoli ženu, mladou i starou, přes celý sál. A jakmile by ji přitáhl, její pohled by prodlel na vzhledu arogantní mužnosti, kterou vyzařoval stejně přirozeně, jako dýchal.

Nebo že by to byly jenom ty, ehm… okolnosti, které mu ten vzhled propůjčovaly.

„Co mě rušíte, drahoušku?“ zabručel, ale hněv v jeho výrazu se změnil ve slabé pobavení, když ji uviděl. Jeho hlas zněl drsně a naprosto neuspěchaně. „Mám tady práci.“

Cítila, jak jí žhnou tváře – tohle byla skutečně nemožná situace –, ale střetla se s jeho zrakem a dávala si pozor, aby jí pohled nezalétl níž. „Opravdu. To už jsem si všimla, ale myslela jsem, že byste měl vědět…“

„Pokud tedy nejste ten typ, který se rád dívá?“

Teď už měla celou tvář přímo v ohni, ale nehodlala dovolit, aby ji ten… darebák přemohl i slovně. Nyní dovolila svému zraku, aby sjel dolů. Opovržlivě jím přejela přes jeho zmačkanou vestu a košili – naštěstí šos kabátu zakrýval jeho rozevřené kalhoty – a zase nahoru. Sladce se usmála. „Dávám přednost pobavení, při nichž mi nehrozí, že usnu.“

Očekávala, že ho její urážka rozzlobí, ale místo toho ten zhýralec jen zamlaskal.

„Stává se vám to často, drahoušku?“ Jeho hlas zněl starostlivě, ale vedle širokých rtů se mu objevil malý ďolíček. „Že usnete, právě když zábava začíná? Ale neobviňujte z toho sebe. Když se vám to nelíbí, je to mužova chyba, nikoli vaše.“

Proboha, nikdo s ní nikdy takhle nemluvil!

Hero pomalu a hrozivě zvedla obočí. Věděla, že je to pomalé a hrozivé, protože ten pohyb ve dvanácti letech nacvičovala celé hodiny před zrcadlem. Výsledek rozechvěl i letité matrony, takže se jim klepaly nohy ve vysokých podpatcích.

Ale tomu hroznému chlapovi se nezachvěl ani vlásek.

„Když na to přijde,“ pronesl drze, „mé dámy takový problém rozhodně nemají. Počkejte a uvidíte – bude to názorné, to vám garantuju. A jestli mi zbude ještě trochu síly, možná vám ukážu…“

„Na chodbě je lord Pimbroke!“ vyhrkla, než mohl dokončit tu hnusnou myšlenku.

Hromada fialovohnědých sukní se zatřásla. „Eustace je tady?“

„Skoro, ale míří sem,“ informovala Hero lady Pimbrokeovou s lehkým nádechem uspokojení.

Gentleman vyskočil a shrnul jí sukně, aby zakryl její bledá, měkká stehna, než je mohla Hero lépe zahlédnout. Popadl svůj kabát, jediným rychlým, hodnotícím pohledem přelétl pokoj a stále neuspěchaným hlasem se obrátil k Hero. „Lady Pimbrokeová si utrhla stuhu nebo krajku nebo něco takového a vy jste byla tak hodná, že jste jí přispěchala na pomoc.“

„Ale…“

Položil jí prst na ústa – teplý, velký, třebaže to bylo zcela nevhodné. Zároveň se z chodby ozval mužský hlas.

„Bello!“

Lady Pimbrokeová – či Bella – vykvikla strachy.

„Tak jste hodné děvče,“ zašeptal ten darebák k Hero. Pak se otočil k lady Pimbrokeové, pohladil ji po tváři a zašeptal: „Uklidni se, miláčku.“ A vzápětí zmizel pod pohovkou.

Hero měla pouze okamžik, aby si všimla, jak hezká, nevýrazná tvář lady Pimbrokeové zpopelavěla, a uvědomila si, do jaké patálie se dostala. Vtom se dveře salonu s bouchnutím otevřely.

„Bello!“ Lord Pimbroke byl velký, rudý ve tváři a zjevně opilý. Rozhlédl se bojovně po pokoji s rukou na kordu, ale ztuhl úžasem, když spatřil Hero. „Má paní, co…?“

„Lorde Pimbrokeu!“ Hero si nenápadně stoupla před pohovku a zakryla tak širokými sukněmi velký mužský podpatek.

A použila znovu své hrozivě zvednuté obočí.

Lord Pimbroke ustoupil o krok dozadu – to bylo velice povzbuzující poté, jakého přijetí se této hrozbě dostalo od onoho zhýralce – a zakoktal: „Já… já…“

Hero se otočila k lady Pimbrokeové a lehce se dotkla ošklivé ozdobné šňůry na lokti jejích šatů. „Tak myslím, že už to drží, ne?“

Lady Pimbrokeová sebou trhla. „Ach! Ano, děkuju vám, má paní!“

„Není zač,“ zamumlala Hero.

„Jestli už jsi tu hotová, má drahá,“ ozval se lord Pimbroke, „pak bychom se mohli vrátit do plesového sálu?“

Jeho slova sice vyjadřovala otázku, ale tón jeho hlasu zněl direktivně.

Lady Pimbrokeová přijala trochu trucovitě jeho paži. „Ano, Eustaci.“

A se zběžným rozloučením ten pár odešel.

Téměř okamžitě Hero cítila zatahání za sukně. „Hej! Sotva tu můžu dýchat.“

„Mohou se vrátit,“ poznamenala vážně.

„Myslím, že vám vidím pod sukni.“

Kvapně ustoupila.

Ten lump se vykutálel zpod pohovky a vstal. Když se narovnal, čněl nad ní do značné výšky.

Přesto se na něj zamračila. „Neviděl jste…“

„No tak, i kdyby ano, myslíte, že bych vám to řekl?“

Opovržlivě vtáhla vzduch nosem a znělo to jako její sestřenice Bathilda, když se projevuje co nejprudérněji. „Vy se tím bezpochyby chlubíte.“

Nahnul se nad ni s úšklebkem. „Nejste z té myšlenky celá žhavá a nervózní?“

„A není vám paruka najednou těsná?“ zeptala se zdvořile.

„Co?“

„Protože si myslím, že s nateklou hlavou to musí být velice nepříjemné.“

Jeho úsměv trochu potemněl. „Moje hlava není to jediné, co se mi zvětšilo, ujišťuji vás. Možná jste sem přišla právě proto? Nechtěla jste se taky přiživit?“

Zvedla oči v sloup. „Vy vůbec nevíte, co je to hanba, že? Většina mužů alespoň předstírá, že jsou v rozpacích, když jsou přistiženi při takové špatnosti, ale vy… se naparujete jako nějaký nezodpovědný kohoutek.“

Zarazil se při oblékání kabátu s jednou rukou venku a s rukávem napůl nasazeným a pohlédl na ni těma nádhernýma zelenýma očima. „Ach, samozřejmě. Moralizujete. Přirozeně že se musíte nade mě vyvyšovat, když…“

„Viděla jsem vás, jak pácháte cizoložství.“

„Viděla jste mě, jak jsem si příjemné zapíchal,“ opravil ji pomalu, ale důrazně.

Trhla sebou při té vulgaritě, ale trvala na svém. Byla dcerou vévody a neuteče ani před takovým hnusným chlapem. „Lady Pimbrokeová je provdaná.“

„Lady Pimbrokeová měla přede mnou mnoho různých milenců a bude jich mít hodně i po mně.“

„Tím svůj hřích neomluvíte.“

Pohlédl na ni a zasmál se – opravdu zasmál – pomalu a zhluboka. „A vy jste žena bez hříchu, co?“

O tom nemusela ani uvažovat. „Přirozeně.“

Sevřel krutě svá ústa. „Jak jste sebejistá.“

Dotčeně na něj pohlédla. „Pochybujete snad o mně?“

„Ach ne, to mě ani nenapadlo. Upřímně věřím, že myšlenka na hřích nikdy ani nepřelétla vaším dokonalým malým mozečkem.“

Vystrčila bradu a cítila vzrušení – nikdy předtím nediskutovala s gentlemanem, zvlášť s někým úplně neznámým. „A já začínám uvažovat o tom, že vaším malým nehanebným mozečkem nikdy ani nepřelétla jediná myšlenka na charakternost.“

Chvíli ji pozoroval a ve tváři mu pracoval jakýsi sval. Poté se prudce uklonil. „Děkuju vám, že jste šla proti svým vlastním zásadám a zachránila mě před tím, abych zabil lorda Pimbrokea.“

Upjatě přikývla.

„A vřele doufám, že se naše cesty už nikdy nestřetnou, slečno Dokonalá.“

Hero při jeho urážlivých slovech pocítila nepochopitelný záchvěv bolesti, dala si však záležet na tom, aby ten prchavý pocit nedala nijak najevo. „A já se budu určitě modlit, abych nemusela už nikdy strpět vaši přítomnost, pane Nestydo.“

„V tom se tedy oba shodneme.“

„Zcela.“

„Dobrá.“

Chvíli na něj hleděla a prsa se jí dmula proti korzetu, jak dýchala příliš rychle, a tváře jí žhnuly emocemi. V žáru diskuse přistoupili k sobě trochu blíž, takže jeho hruď se málem dotýkala krajek na jejím živůtku. Opětoval její pohled a oči mu zeleně zářily v cynické tváři.

Poté sjel pohledem na její ústa.

Pootevřela rty a na jednu nekonečnou vteřinu přestala dýchat.

On se však otočil, vydal se ke dveřím a vmžiku zmizel v matně osvětlené chodbě.

Hero zamrkala a se zachvěním se nadechla, načež se zmateně rozhlédla po pokoji. Na stěně viselo zrcadlo. Přistoupila k němu, aby se podívala na vlastní obraz. Rusé vlasy měla stále elegantně učesané a krásné stříbřitě zelené šaty vypadaly nedotčeně. Tváře měla trochu příliš růžové, ale ta barva jí slušela. Bylo to s podivem, ale nevypadala ani v nejmenším odlišně než jindy.

To však bylo jen dobře.

Stáhla ramena dozadu a vyšla z pokoje rychlým, avšak elegantním krokem. Právě dnes večer víc než kdykoli jindy bylo zapotřebí představit se jako poklidná, půvabná a dokonalá dáma, protože dnes večer bude oznámeno její zasnoubení s markýzem z Mandevillu.

Hero zvedla hrdě bradu, když si vzpomněla, jak se ten neznámý muž ušklíbl při vyslovení slova dokonalá. Co by mohl mít proti dokonalosti jako takové?

Ať táhnou k čertu všechny dokonalé ženy – a ta rusovlasá uličnice v salonu zvlášť!

Lord Griffin Reading se vydal k bratrovu tanečnímu sálu v hrozné náladě. Zatracená ženská! Stála tam, tvářila se nesouhlasně a prudérně a dovolila si ho uzemnit pohledem a pomocí toho svého zdviženého nosu. Nejspíš nikdy v celém svém až příliš chráněném životě nepocítila přirozené lidské nutkání. Jedinou známkou jejích rozpaků byly růžové skvrny, které jí stoupaly po půvabném, bledém hrdle, když na něj hleděla. Griffin zabručel. Ta karatelská tvář by dokázala potlačit hrdost každého muže.

Až na to, že když se tak stalo, pocítil něco zcela opačného – a nebylo to proto, že to s Bellou nedokončil. Ne, představa, že by je nalezl popudlivý manžel, po čemž by rychle následoval krvavý souboj za úsvitu, naštěstí rychle zchladila jeho vášeň. Ve chvíli, kdy vylezl zpod pohovky, byl klidný na těle i na duchu. Dokud si nevyměnil ta prudká slova s madam „svatou“. Zdálo se, že jeho mužství pokládalo jejich hádku za jakýsi druh bizarní předehry k milostnému aktu. A to i přes zjevnou nevinnost oné dámy, její nepřátelské chování k němu a jeho vlastní averzi k ní.

Griffin se zastavil v tmavém koutě a snažil se uklidnit. Dotkl se přitom diamantové náušnice v kapse. Našel ji pod pohovkou a měl v úmyslu vrátit ji slečně Dokonalé, než její ostrý jazyk způsobil, že na ten šperk úplně zapomněl. Vlastně je jen dobře, že přišla o hezkou náušnici, pokud takhle mluví s gentlemany.

Pokrčil rameny. Když před půlhodinou vstoupil do tanečního sálu, neměl ani čas pozdravit matku a sestry a už ho odchytila Bella se svým hříšným návrhem. Kdyby věděl, že je na plese i její manžel, nikdy by se nenechal zatáhnout do tak nebezpečného dostaveníčka.

Griffin si povzdychl. Teď už bylo pozdě na výčitky svědomí. Nejlepší bude odložit tu trapnou epizodu k věcem, na které je nejlepší zapomenout, a jít dál. Megs ani Carolině zřejmě nevadilo, že někam zmizel, ale matka ho nejspíš sledovala ostřížím zrakem. Nemělo cenu to odkládat. Naposled zkontroloval, jestli má šátek na krku uvázaný rovně, a vstoupil do plesového sálu.

Křišťálové lustry vysoko nad hlavami zářily jasným světlem a osvětlovaly skutečný nával. Měla to být největší událost sezony, kterou nechtěl zmeškat žádný člen londýnské smetánky. Griffin si začal razit cestu masou barvitě oděných lidí. Jeho postup se často zpomalil, když pocítil potřebu pozdravit se s přáteli či zvědavými známými.

„To je od tebe tak laskavé, že ses konečně ukázal,“ konstatoval suchý hlas u jeho lokte.

Griffin se otočil od dvou mladých paniček, které mu zablokovaly cestu, a naklonil se, aby mohl políbit matku na tvář. „Madam. Rád vás zase vidím.“

Ta slova byla vyslovena mechanicky, skrýval se však za nimi opravdový cit. Nebyl v Londýně už téměř rok a matka ho naposled navštívila na rodinném sídle v Lancashiru téměř před osmi měsíci. Naklonil hlavu na stranu a prohlížel si ji. Jemné vlasy, jež se jí elegantně kroutily pod krajkovým čepcem, možná měly o trochu víc šedých pruhů, ale jinak se její drahá tvář nijak nezměnila. Hnědé oči s jemnými vráskami smíchu vypadaly stále velice inteligentně, jemně vykrojená ústa skrývala milující úsměv a rovné obočí měla lehce zvednuté v neustálém pobavení, jež po ní zdědil.

„Jsi tmavý jako ořech,“ zamumlala a jedním prstem se dotkla jeho tváře. „Nejspíš pořád jezdíš po hospodářství.“

„Vnímavá jako vždy, má drahá máti,“ odvětil a nabídl jí rámě.

Zavěsila se do něj. „A jaká byla sklizeň?“

Ve spánku ucítil bodnutí bolesti, ale odpověděl vesele. „Docela dobrá.“

Cítil na sobě její starostlivý pohled. „Opravdu?“

„Bylo suché léto, takže sklizeň byla trochu chudší, než jsem počítal.“ Hezký popis toho, co ve skutečnosti byla katastrofa. Kromě toho jejich půda nebyla nijak zvlášť úrodná – což matka již věděla – ale nemělo cenu ji vylekat. „Vedeme si s obilím dobře, neboj se.“

Naschvál to nijak nespecifikoval. To je jeho břímě, jež nese za matku a zbytek rodiny.

Zdálo se, že jeho odpověď matku uklidnila. „Dobře. Lord Bollinger projevuje zájem o Margaret, takže ta bude potřebovat na sezonu nové šaty. Nerada bych to přehnala s výdaji.“

„To není problém,“ odvětil a přitom si to rychle v mysli spočítal. Bude to těsné jako vždycky, ale měl by být schopný dát to dohromady – za předpokladu, že už neutrpí další ztráty. Bolest ve spánku zesílila. „Kup Megs všechny ty tretky, které chce. Rodinná pokladna to unese.“

Starostlivá vráska mezi obočím se jí vyhladila. „A pak je tu samozřejmě Thomas.“

Byl připravený na hovor o bratrovi, ale stejně nebyl jaksi schopný zabránit tomu, aby mu lehce neztuhly svaly v obličeji.

Matka to samozřejmě vycítila. „Jsem tak ráda, že jsi přijel, Griffine. Je načase, abyste ty malé spory, které leží mezi vámi, urovnali.“

Griffin se ušklíbl. Nemyslel si, že bratr považuje tu věc za „malý spor“. Thomas jednal za všech okolností v rámci dobrých mravů a nevedl by spory s Griffinem kvůli maličkostem. Kdyby tak učinil, dovolil by, aby ho ovládly emoce, což by bylo pro někoho tak precizního nepředstavitelné. Na okamžik se mu v mysli objevily velké šedé oči slečny Dokonalé. Ta by bezpochyby vycházela s jeho prudérně korektním bratrem výborně.

Griffin se pokusil být potěšen představou, že Thomase zase uvidí. „Samozřejmě. Bude to fajn promluvit si zase s Thomasem.“

Matka se zamračila. Bude zřejmě muset na svém potěšeném výrazu ještě zapracovat. „Chyběl jsi mu, víš?“

Střelil po ní nevěřícným pohledem.

„Opravdu,“ trvala na svém, ačkoli si všiml, že se jí na tvářích objevily dvě rudé skvrny. Dokonce i matka měla pochybnosti, jak ho Thomas přijme. „To vaše odcizení musí skončit. Není to dobré pro rodinu, není to dobré ani pro vás dva a není to dobré pro mě. Vůbec nevím, proč se to táhne tak dlouho.“

Griffin zahlédl koutkem oka záblesk mechové zeleně a otočil se tím směrem zrychleným tepem. Avšak dáma v těchto šatech už mezitím zmizela v davu.

„Griffine, poslouchej mě,“ zasyčela matka.

Usmál se na ni. „Myslel jsem, že jsem zahlédl někoho, komu se chci vyhnout.“

Ušklíbla se. „Určitě je tady velké množství neslušných dam, kterým se chceš vyhnout.“

„Tahle je naopak až moc slušná,“ usmál se. Zajel přitom rukou do kapsy a nahmatal malou diamantovou náušnici. Nejspíš by jí měl tu věc přece jen vrátit.

„Opravdu?“ Na okamžik si myslel, že by to matku mohlo vyvést z její lamentace. Vtom však potřásla hlavou. „Nesnaž se změnit téma. Už jsou to tři roky, co jste se začali s Thomasem tak ošklivě hádat. Mám už nervy nadranc. Myslím, že už nesnesu ani jeden chladný dopis mezi vámi dvěma ani neustálý strach, abych při večeři nezačala mluvit na špatné téma.“

„Pax, Mater.“ Griffin se ušklíbl a sklonil se, aby ji políbil na rozčilené líce. „Potřeseme si s Thomasem rukama a budeme se chovat jako hodní malí kluci. A ty povečeříš s námi oběma, když teď budu v Londýně.“

„Slibuješ?“

„Na svou čest.“ Zvedl ruku k hrudi. „Hodlám být tak příjemný a milý, že Thomas nebude schopný udělat nic jiného než mi znovu prokazovat bratrskou lásku.“

„Pchá,“ odtušila. „Tedy přesně v to doufám.“

„Nic na světě mě nejspíš nemůže zastavit,“ ujistil ji bezstarostně.

„Šťastná?“

Hero se při tom hlubokém mužském hlasu otočila a spatřila svého drahého staršího bratra, Maxima Battena, vévodu z Wakefieldu. Na okamžik nebyla schopná pochopit, o čem to mluví. Po ty dva měsíce, kdy se připravovalo její zasnoubení s markýzem z Mandevillu, se jí Maximus ptal několikrát, jestli je s tou domluvou spokojená, nikdy se však až dosud neptal, jestli je šťastná.

„Hero?“ Maximovo rovné, tmavé obočí se mu spojilo dohromady nad jeho arogantním nosem.

Často uvažovala o tom, že Maximův výraz se dokonale hodí k jeho postavení. Pokud někdo zavřel oči a chtěl si představit v mysli dokonalého vévodu, objevil se mu Maximus. Byl vysoký a ramena měl široká, nikoli však shrbená, tvář podlouhlou a štíhlou a poněkud příliš chladnou, aby mohla být prohlášena za dokonale krásnou. Vlasy měl tmavě hnědé – nechával si je stříhat nakrátko, protože obvykle nosil neposkvrněně bílou paruku – a oči také hnědé. O hnědých očích se obvykle předpokládá, že jsou teplé, ale jediný netrpělivý pohled od Maxima stačil, aby kohokoli zbavil tohoto názoru. Vřelost bylo to poslední, co by člověk mohl spojovat s vévodou z Wakefieldu. Avšak přes to všechno byl stále jejím bratrem.

Hero se na něj usmála. „Ano, jsem docela šťastná.“

Že by spatřila v jeho přísném zraku úlevu? Na okamžik pocítila zrádný záblesk podráždění. Maximus až do této chvíli neukázal žádnou známku toho, že by štěstí mohlo být také faktorem v tomto svazku. Hlavními důvody bylo spojení pozemků a zájmů a posílení jeho parlamentní aliance s Mandevillem. Její city nehrály při domlouvání tohoto svazku žádnou roli, jak dobře věděla. A ona s tím souhlasila. Byla dcerou vévody a už od kolébky věděla, jaké je její místo a smysl života.

Maximus stiskl rty a projel očima přeplněný sál. „Chtěl jsem ti říct, že je pořád ještě čas, kdyby sis to rozmyslela.“

„Opravdu?“ Podívala se po plesovém sálu. Mandeville House byl úchvatně vyzdobený. Modré a stříbrné girlandy – rodové barvy Battenů – se proplétaly s rudou a černou Readingových. Na každém stolku stály vázy s květinami a markýz najal a oblékl do livrejí skutečnou četu lokajů. Hero se podívala na bratra. „Smlouva už je domluvena a podepsána.“

Maximus se zamračil ve své vévodské nespokojenosti. „Kdyby sis opravdu přála vyvléct se z toho zasnoubení, mohl bych ho zrušit.“

„To je od tebe šlechetné.“ Hero dojala Maximova odměřená slova. „Ale já jsem se svým zasnoubením docela spokojená.“

Přikývl. „Potom je nejspíš načase, abychom se připojili ke tvému snoubenci.“

„Jistě.“ Hlas měla pevný, ale prsty se jí trochu třásly, když je pokládala na bratrův tmavě modrý rukáv.

Naštěstí se zdálo, že si toho Maximus nevšiml. Vedl ji na jednu stranu plesového sálu. Pohyboval se neuspěchaně, avšak s obvyklou rozhodností. Hero někdy uvažovala, jestli si bratr uvědomuje, že může všude jít přímo proto, že mu lidé rychle uhýbají z cesty.

Vedle tanečního parketu stál zády k nim muž. Byl oblečený v černém, se sněhově bílou parukou. Když se přiblížili, otočil se k nim a Heroino srdce na okamžik nevěřícně poskočilo. Cosi v držení ramen a vysunutí brady z profilu jí připomnělo zhýralce, s nímž se před chvílí pohádala. Poté se k ní obrátil čelem a ona se vážně uklonila markýzi z Mandevillu a zlobila se na sebe kvůli své pošetilé představivosti. Bylo obtížné představit si někoho méně podobného panu Nestydatému, než byl její snoubenec.

Mandeville byl vysoký a přiměřeně hezký. Kdyby se víc usmíval, jeho vzhled by se nebezpečně blížil kráse. Ale člověk jaksi cítil, že krása by byla u markýze společensky nepřístojná a nepřístojnost byla tím posledním, co se dalo říct o markýzi z Mandevillu.

„Vaše Milosti, lady Hero,“ pozdravil je Mandeville a elegantně se jim uklonil. „Jste dnes ještě půvabnější než obvykle, má paní.“

„Děkuju vám, můj pane.“ Hero se na něj usmála a byla potěšená, že jeho obvykle svěšené rty trochu změkly.

Poté přejel pohledem na stranu její hlavy. „Má drahá, máte jenom jednu náušnici.“

„Opravdu?“ Hero automaticky cítila, že jí zrudly oba ušní lalůčky i obě tváře, když si vzpomněla, co se stalo s tou chybějící. „Proboha, musela jsem ji ztratit.“

Rychle si sundala i druhou diamantovou náušnici a podala ji bratrovi, aby si ji dal do kapsy.

„Takhle je to lepší,“ pravil Mandeville a souhlasně přikývl. „Můžeme?“ Položil tu otázku jí, ale hleděl na Maxima.

Maximus přikývl.

Mandeville dal znamení majordomovi, avšak celý sál už ztichl a všichni hosté se otočili směrem k nim. Hero vykouzlila na tváři poklidný úsměv a postavila se zpříma a klidně, jak ji to učili už od dětství. Dáma z vyšší společnosti se nikdy nechová nervózně. Nebyla ráda středem pozornosti, ale u dcery vévody se tak dělo často. Pohlédla na Mandevilla. Jako markýza bude přitahovat ještě víc pohledů.

Přirozeně.

Hero potlačila povzdech a pomalu a měkce se nadechla a vydechla a představila si, že je socha. Byl to starý trik, jak přežít podobné události, jako byla tato. Nasadila prázdnou, dokonalou fasádu vévodské dcery. Její skutečné já – ta žena v nitru – tu vůbec nemuselo být.

„Moji přátelé,“ zářivě pronesl Mandeville. Byl dobře znám svými projevy v parlamentu. Hlas měl bohatý a hluboký. Hero si vždy myslela, že se přitom také trochu předvádí, ale samozřejmě si nedovolila mu to říct. „Všechny vás dnes večer vítám na této velice důležité oslavě: oslavě mého zasnoubení s lady Hero Battenovou.“

Otočil se a vzal ji za ruku, sklonil se a velice elegantně ji políbil na klouby prstů. Hero se usmála a uklonila se mu, zatímco hosté tleskali. Když se oba napřímili, byli okamžitě obklopeni lidmi, jak se všichni tlačili, aby jim poblahopřáli.

Hero právě děkovala poněkud nahluchlé starší hraběnce, když na ni Mandeville zavolal: „Ach, Wakefielde, lady Hero, rád bych vám někoho představil.“

Otočila se a střetla se s hříšně pobavenýma světle zelenýma očima. Hero, neschopná slova, vytřeštila oči, zatímco pan Nestyda se uklonil, vzal ji za ruku a přitiskl měkké, teplé rty na její pokožku.

Jakoby z dálky slyšela, jak Mandeville vedle ní říká: „Má drahá, to je můj bratr, lord Griffin Reading.“

2. kapitola

Od smrti manžela, zesnulého krále, vládla královna Tmavovláska spravedlivě a mírumilovně svému království. Pro ženu však nebylo nic snadného vymáhat poslušnost ve světě mužů. Neboť přestože měla poradce, ministry a učené muže, žádnému z nich plně nedůvěřovala. Proto každý večer vyšla královna Tmavovláska na balkon a ve spojených dlaních držela malého hnědého ptáčka. Zašeptala ptáčkovi svá tajemství i starosti a poté rozevřela ruce a nechala ho odletět vzhůru do noci, kam s sebou odnášel její starosti…

z pohádky O královně Tmavovlásce

Hero se zhluboka nadechla, aby se uklidnila, a nasadila na tvář společenský úsměv – ani ne příliš široký, ani příliš nepatrný. Byl to takový nic neříkající výraz, který v žádném případě neodkrýval šok ze zjištění, že se pan Nestyda brzy stane jejím švagrem. „Jsem velice potěšena, že vás poznávám, lorde Griffine.“

„Opravdu?“ Stále ještě byl napůl sehnutý nad její rukou, takž pouze ona slyšela jeho šepot.

„Přirozeně.“

„Lhářko.“

Její úsměv vypadal nyní poněkud strnule, když na něj zasyčela: „Ne abyste vyvolal nějakou scénu!“

„Scénu? Já?“ Přivřel oči a ona si uvědomila, že možná udělala taktickou chybu.

Hero se pokusila vytáhnout ruku z jeho držení, ale ten hrozný člověk ji sevřel ještě pevněji, zatímco se neuspěchaně vzpřímil. „Jak je milé, že konečně poznávám svou novou sestru. Nevadí vám, když vám budu říkat sestro, že ne, má paní? Připadá mi, jako bychom se už znali. Brzy budeme sedávat bok po boku na všech rodinných setkáních – na večeřích, snídaních, čajích a občas i při společenské svačině. Ta představa mě prostě obírá o dech, drahá sestřičko. Jaká budeme veselá rodinka.“

A zlomyslně se na ni usmál.

Heroina duše se bouřila proti takovému familiárnímu oslovení. Rozhodně jí nebyl v žádném případě bratrem. „Nemyslím…“

„Je mi líto, že něco takového slyším,“ zamumlal.

Zaskřípala zuby a nenápadně trhla rukou. Stále ji pevně svíral.

„Lorde Griffine, já…“

„Ach, prosím, zatančíte si se mnou, má půvabná budoucí sestřičko?“ zeptal se s drzou nevinností.

„Já ne…“

Zvedl při těch slovech obočí a zelené oči mu zasvítily šibalským potěšením.

„Nevěřím,“ procedila mezi zuby, „že by to bylo dobré…“

„Samozřejmě.“ Sklonil hlavu a sklopil oči. „Jak by si mohla slušná dáma přát tančit s takovým rozmařilcem? Omlouvám se, že jsem vás obtěžoval.“

Rty se mu opravdu třásly. Hero cítila, jak jí rudnou tváře. Nějak se mu podařilo udělat toho zlého z ní.

„Tedy…“ Skousla si ret.

„Je to slušná nabídka, Hero. Co říkáš?“ zabručel Maximus vedle ní.

Trošku sebou trhla, avšak Reading jí stiskl varovně prsty. Proboha! Málem zapomněla, že se nacházejí uprostřed přeplněného plesového sálu. Taková věc se jí ještě nikdy nestala. Ať byla Hero dosud kdekoli, vždy si byla dokonale vědoma toho, jak má vystupovat.

Pohlédla vyděšeně na Readinga a viděla, že už se výsměšně neusmívá. Jeho tvář vlastně postrádala jakýkoli výraz, když se otočil k bratrovi. „Samozřejmě s tvým dovolením, Thomasi.“

Jak stáli oba bratři u sebe, mohla lépe pozorovat jejich podobu. Oba byli stejně vysocí, ale až na to, že oba vystrkovali hranatou bradu stejným způsobem, jako kdyby vyzývali každého muže v místnosti, si moc podobní nebyli. Jak si Hero oba bratry prohlížela, pomyslela si, že Reading vypadá starší, přestože musel být o několik let mladší, jak sama věděla. Oči lorda Readinga byly hlouběji posazené, s více vráskami a mnohem cyničtější. Vypadal, jako by prožil mnohem víc let než Mandeville.

Mandeville bratrovi neodpověděl a ticho se trapně protahovalo. Jejich matka markýza si stoupla mezi ně a hleděla s úzkostí na staršího syna. Možná že s ním komunikovala beze slov.

Mandeville prudce kývl na bratra a usmál se, přestože se mu pohnuly pouze rty.

Reading se okamžitě otočil a odváděl ji na taneční parket. Nezdálo se, že by pospíchal, ale Hero zjistila, že už je v půli cesty přes sál, než si to uvědomila.

„Na co se to chystáte?“ zasyčela.

„Myslím, že na menuet.“

Významně se na něj po tomto dětinském pokusu o vtip podívala.

„Ale, ale, drahá sestřičko,…“

„Přestaňte mi tak říkat!“

„Co, sestro?“

Nyní už stáli na tanečním parketu a on se postavil čelem k ní, zatímco ostatní páry se řadily kolem nich.

Hero přivřela oči. „Ano!“

„Ale vy brzy budete má sestra,“ pronesl pomalu a trpělivě, jako by mluvil s nepříliš bystrým batoletem. „Manželka mého staršího bratra, která je nade mnou postavením, když ne věkem, jíž budu vždy muset ustoupit. Jak jinak bych vám měl říkat než sestro?“ Rozevřel tak nevinně oči dokořán, až se málem rozesmála.

Naštěstí byla schopná to potlačit. Bůhví co by si Mandeville – nemluvě už o jejím bratrovi – pomyslel, kdyby se na svém zásnubním plese chichotala jako nějaká školačka. „Proč jste mě vůbec požádal o tanec?“

Vypadal ublíženě. „No přece proto, abych oslavil vaše nádherné zásnuby s mým bratrem.“

Zvedla levé obočí, přestože se to ukázalo tak smutně neúčinné.

Nahnul se k ní a drsně zašeptal: „Nebo byste raději chtěla diskutovat o našem předchozím setkání před oběma našimi rodinami?“

Začala hrát hudba a Hero před ním udělala pukrle. „Proč by mi to mělo vadit? Zdá se mi, že vy byste toho ztratil víc než já, kdyby se dostaly na veřejnost okolnosti našeho seznámení.“

„Jeden by si to mohl myslet,“ odvětil, zatímco kroužili kolem sebe. „Avšak tento předpoklad nebere v úvahu neuvěřitelně nezáživnou povahu mého bratra.“

Hero se zamračila. „Co se to snažíte naznačit?“

„Já konstatuju,“ zamumlal Reading, „že můj bratr je úzkoprsý hlupák, a kdyby zjistil, že jste byla v tom salonu se mnou a s Bellou, okamžitě by došel k nějakým nešťastným a pomýleným závěrům.“

Taneční figury je na chvíli oddělily a Hero se snažila potlačit představu muže s tak černou myslí, který by věřil tomu nejhoršímu o vlastním bratrovi.

Když se znovu setkali, tiše se zeptala: „Proč mi říkáte takové věci?“

Pokrčil rameny. „Říkám pouze pravdu.“

Zavrtěla hlavou. „Myslím, že ne. Myslím, že se snažíte narušit mé city k vašemu bratrovi, což je skutečně hrozné.“

Usmál se, ačkoli mu pod pravým okem škubl nějaký sval. „Slečna Dokonalá. Znovu se potkáváme.“

„Přestaňte mi tak říkat,“ zasyčela. „Nemyslím si, že Mandeville je tak zlomyslný, jak vy nejspíš věříte.“

„Zdráhám se odporovat dámě, ale nemáte vůbec představu, o čem mluvíte.“

Zamračila se. „Urážíte, pane, jak mě, tak svého bratra. Neumím si představit, co vám bratr udělal, aby si zasloužil takové zlovolné jednání.“

Naklonil se k ní tak blízko, že ucítila vůni citronů a santalového dřeva. „Neumíte?“

Nedokázala potlačit zachvění z hrozby naznačené jeho blízkostí. Nebyla malá – vlastně byla vyšší než mnohé její známé – ale Reading byl ještě nejméně o hlavu větší. A nyní používal tuto fyzickou přednost, aby ji zastrašil.

Ale ona se jen tak zastrašit nedá. Lehce ohrnula nos a otočila se, aby se mu mohla podívat do očí. „Ne, nemohu připustit tak hroznou špatnost, že byste přede mnou chtěl očernit bratrův charakter.“

„Tak potom máte možná pomýlené myšlení,“ pravil se sklopenýma očima.

„Nebo jste možná pomýlený vy.“

„Ve vašich očích nejspíš ano. Koneckonců nejsem tak dokonalý jako můj bratr. Nepatřím k vedoucím členům parlamentu a nemám jeho krásu ani eleganci. A…,“ znovu se k ní naklonil blíže, „…nemám ani jeho vznešený titul.“

Na okamžik na něj nevěřícně vyvalila oči, poté se tiše zasmála. „To na něj tak žárlíte, že si myslíte, že si ho beru jenom kvůli jeho titulu?“

Velice ji potěšilo, když viděla, jak trhl hlavou dozadu a zamračil se. „Nejsem žárlivý…“

„Ne?“ přerušila ho sladce. „Tak potom jste možná pouhý hlupák. Mandeville je čestný muž. A dobrý člověk. A ano, člověk respektovaný svými kolegy i všemi, s nimiž přijde do styku. Je přítelem a spojencem mého bratra. Jsem hrdá na to, že jsem jeho snoubenkou.“

Tanec je opět rozdělil, a když se znovu spojili, upjatě přikývl. „Možná že máte pravdu. Možná jsem opravdu pouhý hlupák.“

Zamrkala, poněvadž byla trochu vyvedená z míry. Darebák, za něhož ho pokládala, by se tak rychle nepřiznal k lidskému pochybení.

Pohlédla na něj. Měl zvednutý koutek úst, jako by znal její myšlenky. „Řeknete Thomasovi o našem setkání?“

„Ne.“ O tom nemusela nijak uvažovat.

„To je moudré. Můj bratr by o vás nesmýšlel lépe, kdyby se dozvěděl, že jste se k tomu přichomýtla.“

V mysli se jí ozvala nejistota. Ačkoli se vzpírala uvěřit všem těm řečem o Mandevillovi, její snoubenec by z toho mohl vyvodit nesprávné závěry.

Potlačila tu myšlenku a pohlédla Readingovi do očí. „Já se snažím chránit před bratrem vaši pověst.“

Hodil hlavou dozadu a zasmál se hlubokým, mužným smíchem, kterým na sebe přitáhl pozornost ostatních tanečníků. „Vy to nevíte? Já nemám žádnou pověst, kterou byste měla chránit, má slečno Dokonalá. Odložte svůj štít a meč a sundejte si zářivé brnění. Pro mě nemůžete zabít žádného draka. Nemáte co chránit.“

„Ne?“ podivila se a díky vyvolané zvědavosti promluvila bez rozmyšlení. Zaslechla nějaké šeptané klevety o tajemném snoubencově bratrovi, byly však zmatené a vágní. „To jste tak nenapravitelný?“

„Jsem skutečný ničema.“ Obkroužil ji pomalu podle hudby a šeptal jí to, co mohla slyšet pouze ona. „Svůdce, hejsek, zhýralec a nejhorší druh požitkáře. Jsem nechvalně známý díky svým potěšením – piju až příliš, bez přestání se honím za sukněmi a říhám ve společnosti. Nemám žádnou zdrženlivost, žádnou morálku a žádné ohledy na druhé. Jsem, krátce řečeno, sám ďábel, a vy, má nejdražší slečno Dokonalá, uděláte nejlépe, když se budete za všech okolností vyhýbat mé společnosti.“

Po výbuchu mužského smíchu pohlédl Thomas Reading, markýz z Mandevillu, na taneční parket. Griffin měl hlavu zvrácenou dozadu a smál se s nepatřičnou nevázaností něčemu, co řekla lady Hero. Naštěstí se zdálo, že dáma tím moc pobavená není. Přesto si Thomas nemohl pomoct, aby instinktivně nestáhl ramena.

K čertu s Griffinem!

„Zdá se, že váš bratr si užívá ten tanec s mou sestrou,“ zamumlal Wakefield.

Thomas se podíval na vévodu a setkal se s jeho chladnýma hnědýma očima. Vždycky bylo ohromně těžké zjistit, co si Wakefiled myslí, ale v této chvíli by mohl stát modelem pro mužskou sfingu.

Thomas něco zabručel a znovu pohlédl tam, kde Griffin obcházel kolem jeho snoubenky. „Opravdu ano.“

Wakefield zkřížil ruce na hrudi. „Hero byla po celý život chráněná – jak je to obvyklé pro její postavení – ale má vysoké morální kvality. Vím, že se nespustí s žádným mužem, i kdyby pocítila pokušení.“

Thomas přikývl a cítil, jak mu po krku vzhůru stoupá ruměnec zahanbení. Při vévodově skryté výtce pocítil nutkání zatahat se za šátek na krku. „Věřím vám, Vaše Milosti. Lady Hero má moji plnou důvěru a nikdy se k ní nebudu chovat jinak než s úctou.“

„Dobrá.“ Wakefield sevřel ruce za zády a na chvíli se odmlčel, zatímco oba sledovali tanečníky. Poté potichu podotkl: „Ta doložka je neúčinná.“

Thomas na něj ostře pohlédl. Ve snaze vystoupit proti výrobě ginu, metle londýnské chudiny, přidali loni v červnu do jednoho parlamentního zákona ginovou doložku. Tato doložka štědře vyplácela informátory, kteří nahlásili ilegální prodejce ginu.

„Každý den je před magistrátní úředníky přiváděno víc prodejců ginu,“ řekl Thomas pomalu. „Jak to, že je neúčinná?“

Wakefield pokrčil rameny. Hlas měl tichý a kontrolovaný, stejně však byl zřejmý jeho hněv. „Vodí tam ubohé ženy, které prodávají ten ďábelský nápoj na kolečku. Lumpy, kteří si tím vydělají pouze několik pencí denně. Ale my potřebujeme chytit lidi, kteří gin vyrábějí. Ty mocné, kteří se skrývají ve stínech a bohatnou z těch chudých žen.“

Thomas našpulil rty. Na tanečním parketu se lady Hero stále ještě mračila na Griffina, a ten pohled ho uklidnil. „Ujišťuju vás, že když chytíme dostatek prodejců ginu, zasáhneme tím i výrobce. Ta doložka je teprve pár měsíců stará. Musíme tomu dát čas, příteli.“

„Já nemám čas,“ odsekl Wakefield. „Londýn trpí pod tou metlou už dost dlouho. V tomto velkém městě umírá víc lidí, než se jich rodí. Na ulicích a v odpadních stokách East Endu se hromadí lidská těla. Ženy opouštějí jejich alkoholem zničení manželé, opilé matky zabíjejí svá miminka, děti bývají opuštěné a umírají nebo se musí prodávat. Jak může Anglie prosperovat, pokud její dělnická třída chátrá na mysli i na těle? Zdegenerujeme a zklameme jako národ, jestliže nedostaneme gin z tohoto města.“

Thomas věděl, že si Wakefield dělá starosti s tím ginovým problémem, ale aby byl do toho zainteresovaný tak hluboko? Taková vášeň se nehodila k muži, jehož znal.

Vtom upoutal jeho zrak pohyb na druhé straně tanečního parketu a vyhnal mu z hlavy všechny ostatní myšlenky. V první řadě diváků se objevila žena. Její šaty měly křiklavě oranžovou sukni na petrklíčově žlutých spodničkách. Nepřirozený odstín vlasů vínově rudé barvy vzbuzoval pozornost a rty i tváře měla uměle nabarvené. Všichni muži na oné straně parketu ji sledovali, jak koketně poklepala na paži svého mužského doprovodu zavřeným vějířem. On něco řekl a ona vyklenula bílé hrdlo a smála se, až se jí ňadra natřásala.

„… pouze pokud postavíme před soud někoho důležitého,“ zakončil svou řeč Wakefield.

Thomas zamrkal a uvědomil si, že nevnímal většinu toho, co jeho společník říkal. Otočil hlavu k vévodovi, ale koutkem oka stále sledoval ženu, která si hravě přejížděla přes prsa ve výstřihu svých šatů. „Zavazadla prostopášnice.“

„Koho?“

Zatraceně, řekl to nahlas a Wakefield teď čekal na odpověď.

Thomas se zašklebil. „Paní Tateové.“ Bradou naznačil směr k ženě na druhé straně sálu. „Pokaždé když ji vidím, má s sebou jiného hejska a všichni jsou mladší než ona. Ta ženská by měla být předvolána před soud kvůli své prostopášnosti. Každý vidí, že už jí je aspoň pětatřicet.“

„Třicet osm,“ zamumlal Wakefield.

Thomas se k němu nevěřícně obrátil. „Vy se s ní znáte?“

Wakefield zvedl obočí. „Myslím, že ji zná většina londýnské společnosti.“

Thomas se pohledem vrátil k paní Tateové. Nemluvil Wakefield o biblickém poznání ženy? Nespal s ní?

„Je velice vtipná a chová se bezstarostně,“ pokračoval lehkomyslně Wakefield. „Kromě toho ji provdali za muže třikrát staršího než ona. Nevyčítám jí trochu toho povyražení, když je teď vdova.“

„Trapně se předvádí,“ zaskřípal zuby Thomas a ucítil na sobě Wakefieldův pohled.

„Možná, ale jenom před svobodnými muži. Dává si pozor, aby si něco nezačala s mužem, který má závazky jinde.“

Jako by Lavinia Tateová slyšela slovo závazky, najednou vzhlédla a jejich oči se setkaly i přes vzdálenost, jež je oddělovala. Věděl, přestože to nyní neviděl, že má oči hnědé. S uspokojením si pomyslel, že to je něco, co nemůže změnit. Její oči vždycky byly a vždycky budou obyčejně hnědé bez ohledu na to, kolik barvy jinak použije.

Opětovala jeho pohled a zvedla bradu ve výzvě, jež by přiměla k pozornosti každého muže s horkou krví. Byl to pohled starý jako Eden, jako Eva vyzývající Adama pomocí jednoho kousku přezrálého ovoce.

Thomas se úmyslně odvrátil od jejího pyšného pohledu. I on to ovoce jednou ochutnal, a ačkoli to bylo obtížné, odtrhl se od jeho opojné sladkosti. Ta žena byla stará herka, jednoduchá a nehezká. A jestli on něco v životě nesnášel, tak to byly staré herky.

Obličej lady Hero byl klidný, zachmuřený a téměř krásný. Vůbec nevypadala, že by na ni zapůsobilo dramatické vyjmenování Griffinových hříchů.

„Já už jsem rozhodla předtím, že jste ničema,“ pravila, když se před ní na konci tance zastavil. Klesla do elegantní úklony. „Ale protože máte být mým švagrem, lorde Readingu, myslím, že kdybych se vám chtěla úplně vyhýbat, bylo by to poněkud obtížné.“

Ta žena opravdu věděla, jak zničit mužovy iluze o sobě. Znovu ho dostala ta hrozná ironie, že tahle žena ze všech žen na plese měla být tou, kterou si Thomas vybral za nevěstu. Byla to žena, která neměla žádné skrupule dát mu najevo svou nespokojenost. Žena, která ho viděla při tom nejhorším – a neprojevila žádné známky toho, že by na to chtěla zapomenout. Žena, jež byla hrdá na svou sněhově bílou duši.

Paní Dokonalá – dokonalá manželka jeho dokonalého bratra.

Pohlížel na ni s nelibostí a sledoval, jak vyklenula to své zatracené levé obočí v kousavém dotazu. Nebyla úplná kráska, ta snoubenka jeho bratra. Místo toho měla jakousi eleganci, která se občas objevovala mezi horní třídou anglické společnosti – krémově bílou pleť, poněkud příliš dlouhý obličej, úhledné rysy a rudé vlasy, které nezašly tak daleko, aby byly ošklivě zrzavé.

Její typ viděl předtím už stokrát, a přesto… něco na lady Hero bylo rozhodně jiné. Tak zaprvé většina žen jejího postavení by je prostě nechala tam v salonu svému osudu. Ona však konala proti svým přísným morálním pravidlům, aby zachránila jeho i Bellu. Že by jednala ze soucitu se dvěma neznámými lidmi? Nebo prostě podle daného etického kodexu, který předčil dokonce i její vlastní nechuť pro to, co v salonu našla?

Griffin se rozhlédl. Hudba skončila, tanec byl u konce a on by ji měl doprovodit zpátky k nezáživnému Thomasovi. Což samozřejmě udělá, ne však hned.

Uklonil se a nabídl jí rámě v hrané poslušnosti. „To je smutné, že?“

Pohlédla na jeho paži v náhlém podezření, byla však nucena vlastními přísnými morálními pravidly ji přijmout. Griffin potlačil pocit triumfu.

„Co je smutné?“ zeptala se obezřetně.

„Ach, že žena tak zbožná jako vy by se měla špinit společností takového ničemy, jako jsem já, jenom kvůli společenským pravidlům.“

„Hm.“ Zvedla bradu, zatímco on ji pomalu prováděl davem. „Doufám, že znám své povinnosti.“

Protočil panenky. „Vzchopte se. Když přežijete mou společnost ve svém životě, získáte určitě body pro svou svatost.“

Kdyby se na ni v té chvíli nepodíval, zmeškal by pohyb jejích měkkých, růžových rtů. Páni! Slečna Dokonalá má smysl pro humor! Viděl její úsměv, i když její celkový výraz zůstal neutrální a nehybný. Jak by asi tak vypadal její přirozený úsměv? A co by se stalo, kdyby se skutečně rozesmála?

Uchváceně k ní sklonil hlavu a vdechl vůni květin. „Pokud si neberete mého bratra kvůli titulu, tak proč?“

Vzhlédla k němu velkýma, šedýma očima. Byla tak blízko, že by stačilo, aby se trochu víc naklonil a mohl by se dotknout jejích rtů. Potom by mohl zjistit, jak chutná, zvlášť kdyby se vzdala útoku jeho jazyka a stala se poddajnou a měkkou jako med.

Proboha! Griffin trhl hlavou dozadu.

Naštěstí se zdálo, že si nevšimla jeho rozpaků. „Co tím myslíte?“

Nasál vzduch a odvrátil zrak. Už málem přešli sál a teď se vzdalovali od Thomase. Naštěstí si toho dosud nevšimla. Hrál si s ohněm, ale on vždy pokládal nebezpečí za lákavé.

„Proč si berete Thomase?“

„Můj bratr se s ním přátelí. A Maximus mě vybídl, abych se za něj provdala.“

„To je všechno?“

„Ne, samozřejmě že ne. Můj bratr by neuvažoval o Mandevillovi jako o ženichovi pro mne, kdyby markýz neměl dobré reference, nebyl laskavý a vzdělaný.“ Vychrlila vlastnosti jeho bratra, jako by vyjmenovávala vlastnosti chovného berana.

„Nemilujete ho?“ zeptal se se skutečnou zvědavostí.

Zkrabatila tázavě obočí, jako by začal mluvit švédsky. „Vůbec nepochybuju, že si pro něj jednoho dne vytvořím náklonnost.“

„Samozřejmě,“ zamumlal a znovu pocítil ten pošetilý triumf. „Jako například ke svému oblíbenému psovi, ne?“

Zarazila se a jemu se zdálo, že kdyby nebyla slušně vychovaná, dala by si ruce v bok jako hádavá trhovkyně. „Mandeville není žádný pes!“

„Takže by byl třeba kůň?“

„Lorde Griffine…“ Postrčil ji kupředu a vedl ji ke vzdálenému konci plesového sálu. „To jenom že jsem si vždycky myslel, že to musí být hezké.“

„Co?“

„Být zamilovaný do své manželky – či ve vašem případě do manžela.“

Obličej jí na okamžik zněžněl, šedé oči se zamlžily a sladké rty se rozdělily. Griffin cítil, jak ho přitahuje ten prchavý výraz. Byl to pohled na skutečnou lady Hero?

Potom se však vrátila ke slečně Dokonalé, napřímila záda, sevřela rty a její oči už nic neprozrazovaly. Ta proměna byla skutečně fascinující. Co způsobilo, že se z ní stal takový chameleon?

„Jak romantické,“ poznamenala znuděným, společenským tónem, z něhož ho zabolely zuby, „když si myslíte, že láska má co dělat s manželstvím.“

„Proč by ne?“

„Protože manželství v našich kruzích je smlouvou mezi rodinami – jak moc dobře víte.“

„Ale nemůže to být něco víc?“

„Vy ze sebe úmyslně děláte nechápavého,“ namítla netrpělivě. „Nepotřebujete přece, abych vám vysvětlovala společenská pravidla.“

„A vy jste úmyslně natvrdlá. Moji rodiče ji měli.“

„Co?“

„Lásku,“ řekl a snažil se, aby mu do hlasu neproniklo podráždění. „Milovali se. Vím, že se to stává zřídka, ale je to možné, i když jste to možná nikdy neviděla…“

„Moji rodiče také.“

Teď se tvářil zmateně zase on. „Co?“

Sklonila hlavu, takže jí viděl pouze na ústa. „Moji rodiče. Vzpomínám si na… hlubokou náklonnost mezi nimi.“

Griffin si náhle – s hrůzou – uvědomil, že její rodiče byli zavražděni. Někdy před patnácti lety to byl případ, který hýbal Londýnem – vévoda a vévodkyně z Wakefieldu byli zabiti před divadlem obyčejnými lupiči. „Omlouvám se.“

Nadechla se a vzhlédla. Její tvář byla na okamžik nepředstavitelně zranitelná. „To nemusíte. Teď už se o nich přede mnou jen málokdo zmíní. Je to, jako by nikdy neexistovali. Byla jsem školačka, když zemřeli, ale mám na ně několik zamilovaných vzpomínek – než… se to stalo.“

Přikývl a cítil k té hrdé, nedůtklivé ženě něžnou touhu ji chránit. Kráčeli chvíli mlčky, zatímco lidé kolem nich se tlačili, ale jich se nikdo nedotkl. Vypadalo to, jako by byli v jakési vlastní bublině. Griffin pokynul jednomu či dvěma lidem, které potkali, ale nezastavili se a nedali se do hovoru.

„Možná že máte pravdu,“ poznamenala po chvíli. „Manželství, kde se partneři milují, je skutečně ideální.“

„Tak proč se potom spokojit s něčím menším?“

„Láska mezi manželi se může objevit i po svatbě.“

„Ale také nemusí.“

Pokrčila rameny a vypadala přemýšlivě. „Všechna manželství jsou sázkou do loterie. Člověk se snaží zvýšit svou šanci tím, že si vybírá moudře – muže, který je oblíbený, pochází z dobré rodiny a je laskavý.“

„A Readingové postrádají v rodinné linii šílenství, což je v aristokratických kruzích něco osvěžujícího,“ zamumlal.

Nakrčila nos a pohlédla na něj. „Byl byste radši, kdybych se provdala do rodiny, kde už se šílenství objevilo?“

„Ne, samozřejmě že ne.“ Zamračil se a snažil se jí vysvětlit, proč mu dělá starosti její chladnokrevné rozhodnutí provdat se za jeho bratra. Bůh ví, že si nedělal starosti o Thomasovo srdce. „Řekla jste, že sňatek z lásky je ideální. Tak proč si na takový nepočkáte?“

„Já jsem čekala. Byla jsem uvedena do společnosti před šesti lety.“

„A po celou tu dobu hledáte opravdovou lásku?“

„Nejspíš ano.“ Podrážděně pokrčila rameny. „Nebo něco podobného pravé lásce. Jak dlouho myslíte, že bych na ni měla čekat? Měsíce? Roky? Je mi čtyřiadvacet. Mám povinnost se provdat a provdat se dobře. Nemůžu čekat věčně.“

„Povinnost.“ To slovo mu zhořklo na jazyku, ačkoli ta myšlenka nebyla nová. Což neměly všechny ženy v podobném postavení „povinnost“ dobře se provdat?

Potřásla hlavou. „Co když potkám pravou lásku v šedesáti? Nebo nikdy? Nikde není řečeno, že ji musím najít. Chtěl byste, abych zůstala starou pannou kvůli nějaké vágní naději?“

Zvědavě se na ni podíval. „Vy věříte, že potkáte pravou lásku?“

„Možná ne pravou lásku, ale určitě něco podobného. Myslím si… ano, myslím si, že jsme všichni schopní se zamilovat – možná i hluboce – a že kdesi na světě je člověk, který je naším druhým já.“ Nakrčila nos a najednou vypadala rozpačitě. „Vám určitě připadá hovor o pravé lásce směšný.“

„Vůbec ne. Vím, že skutečná láska existuje. Koneckonců jsem ji viděl.“

„A myslíte si, že takový zhýralec jako vy by se mohl šíleně, hluboce zamilovat do jediné ženy?“ Mínila to posměšně, ale promluvila vážným tónem.

Pokrčil rameny. „Možná, i když to zní jako hrozně nepohodlný stav, kdybych se do něj dostal.“

„Takže jste nikdy nebyl zamilovaný?“

„Nikdy.“

Přikývla. „Ani já ne.“

„Škoda,“ pravil s našpulenými rty. „Uvažuju, jak se při tom člověk cítí? Když ho smete velká vášeň a když věnuje svou důvěru jediné osobě na světě?“

Rty jí smutně klesly. „Jste na zhýralce tak idealistický. Vlastně jste zrušil mé předchozí chápání toho slova.“

„To je jenom můj společenský postoj,“ pronesl lehkomyslně. „Nepleťte si ho s tím zvířetem skrývajícím se za ním.“

Pátravě na něj chvíli hleděla, než přikývla, jako by došla ke stejnému závěru. „To máte pravdu, když zvážím, kde jsem vás poprvé našla.“

Usmál se, aby skryl lehké zklamání.

„Ale jestli jste tak idealistický, můj pane,“ pravila, „co se týká stavu manželského, proč už potom nejste šťastně ženatý se spoustou dětí kolem sebe?“

„Jsem idealistický ohledně lásky, má paní, nikoli manželství. Být připoután na zbytek života k jediné ženě a obklopen malými, ušmudlanými uličníky?“ Zachvěl se v hrané hrůze.

„Ne, velice rád přenechám manželský stav a všechny jeho radosti svému bratrovi.“

„A když jednoho dne zjistíte, že jste se zamiloval?“ zeptala se tiše. „Co potom, můj pane?“

„Potom, má paní, bude všechno ztraceno. Život zhýralce se rozpadne na kusy, nádherný stav svobodného mládence bude zrušen manželskými pouty a jemnou ručkou. Ale…,“ zvedl káravý prst, „… jak jste sama poznamenala, je to velice nepravděpodobné. Má jediná pravá láska může být žena žijící v Číně. Může to být devadesátiletá matrona nebo dvouleté miminko. Možná že ji v tomto životě vůbec nepotkám a už předem děkuju Bohu za tento fakt.“

Vyvolal tím lehký úsměv na jejích rtech a srdce se mu při tom pohledu rozbušilo rychleji. Úsměv – přirozený úsměv – od této ženy znamenal totéž jako úplná nahota u jiné. To byla skutečně podivná myšlenka.

„Proč, můj pane?“

„Protože…,“ sklonil se tak blízko, že jeho dech pohnul uvolněnou rudou kadeří u jejího ouška, „… ačkoli ve vašich očích zdaleka nesplňuji představu dokonalého muže, musím vás ujistit, že můj život je dokonalý takový, jaký je. Rád se chovám jako zhýralec a líbí se mi má svoboda i možnost užít si s tolika dámami, s kolika chci. Pro mě by pravá láska byla úplnou a dokonalou katastrofou.“

Hero hleděla do Readingových darebáckých, světle zelených očí. Použil eufemismus místo hrubiánství, kterým ji častoval tam v salonu, ale proto nebyla ta slova o nic méně šokující.

Polkla a představovala si legii žen roztažených na posteli a jeho svalnaté hýždě pohybující se v hypnotickém rytmu. Proboha, měla by ji znechutit už jen ta představa, ale místo toho toužila položit si dlaně na hořící tváře a zchladit žár, který do nich vystoupal. Sledovala, jak Reading sklopil víčka a otevřel ústa, aby řekl něco, co by v ní vyvolalo bezpochyby ještě větší šok.

Naštěstí byli vyrušeni.

„Mohu si vzít svou snoubenku zpět?“ zeptal se Mandeville a znělo to příliš tvrdě na to, aby to bylo žoviální.

Z Readingových očí zmizela škádlivá záře a vzala s sebou veškerou měkkost jeho obličeje. To, co zůstalo, byla dost děsivá maska bez jakéhokoli výrazu. Bez obvyklého humoru mohl být Reading typem muže, jehož druzí následují do téměř beznadějné bitvy, vůdce druhých, státník či vizionář.

Což byla velice podivná myšlenka, jež ji napadla při pozorování toho uznaného zhýralce!

Hero zamrkala a uvědomila si, že jí Mandeville nabízí rámě. „Má drahá?“

Usmála se, uklonila se Readingovi a zavěsila se do snoubencovy paže.

Reading se uklonil tak hluboko, že to málem hraničilo s výsměchem. „Gratuluju, Thomasi, ke tvému zasnoubení. Na shledanou, lady Hero.“

Pokynul mnohem méně zdvořile i jí a zmizel v davu.

Hero vypustila vzduch, o němž ani nevěděla, že ho zadržuje.

„Doufám, že nebyl příliš únavný,“ zamumlal Mandeville a vedl ji na taneční parket.

„Vůbec ne,“ pravila a pokynutím pozdravila procházející ženu.

Spíš cítila, než viděla jeho ostrý pohled. „Některé dámy ho shledávají úchvatným.“ Jeho tón byl tak neutrální, že se to dalo chápat i jako varovný výkřik.

„To určitě,“ přisvědčila jemně. „Náznak nebezpečí a ten hříšný úsměv bezpochyby rozechvějí mnohá ženská srdce. Já jsem však vždycky shledávala muže, který zná svou zodpovědnost a žije podle ní, za mnohem atraktivnějšího než toho, který bere svůj život jako hru.“

Paže pod její rukou se trochu uvolnila. „Děkuji vám, má drahá.“

„Za co?“

„Že vidíte tak jasně to, co druzí nevidí,“ odtušil.

„A teď – nevadilo by vám, kdybyste si zatančila se svým snoubencem?“

Usmála se na něj. Líbilo se jí, jak se mu tvořily kolem očí vrásky, když na ni hleděl. „Bude mi potěšením.“

Zatančili si menuet a venkovský tanec a potom se Hero přiznala, že by potřebovala trochu občerstvení. Mandeville ji odvedl k několika židlím umístěným podél stěny a vyhledal jí volné místo, než odešel pro punč.

Hero ho sledovala, jak se proplétá davem, a obdivovala jeho široká ramena a pevný krok. Jako vždy ho každou chvíli zastavovali lidé, kteří mu chtěli poblahopřát k zasnoubení, i ti, kteří si prostě jen přáli být viděni s markýzem z Mandevillu. Spokojeně si vzdychla. Maximus jí opravdu vybral perfektního manžela.

„Tady jsi!“

Bathilda Picklewoodová – nebo jak byla lépe známá v domácnosti Battenů jako sestřenice Bathilda – složila své rozložité tělo na židli vedle Hero. Jako vzdálená příbuzná z matčiny strany vychovávala Hero i její mladší sestru Phoebe po smrti jejich rodičů. Bílé vlasy měla sčesané do malých kudrlinek nad čelem, kde se hrnuly ven z krajkového trojúhelníkového čepce. Šaty měla v oblíbené švestkové barvě a její objemná ňadra byla lemována bílou krajkou a černými stuhami. Z náručí jí vykukovala černohnědobílá hlavička Mignon, malého stařičkého pejska sestřenice Bathildy, jenž ji doprovázel všude, kam šla.

„Má drahá, musím s tebou mluvit!“

Jelikož sestřenice Bathilda se téměř vždy vyjadřovala pomocí zvolání, Hero pouze zvedla obočí. „Ano?“

„Nesmíš už nikdy tancovat s lordem Griffinem Readingem!“ Sestřenice Bathilda mluvila s takovou naléhavostí, jako by jí sdělovala státní tajemství. Mignon jednou štěkla, jako by potvrzovala slova své paničky.

„Proč ne?“

„Protože on a lord Mandeville se nenávidí.“

„Hmm,“ zamumlala bezmyšlenkovitě lady Hero a podrbala Mignon na hedvábných ouškách. „Všimla jsem si určitého napětí mezi nimi, ale nevím, jestli bych šla tak daleko, abych to nazvala nenávistí. Možná spíš takové oboustranné znelíbení.“

„Je to mnohem, mnohem horší než znelíbení, má drahá! Což to nechápeš?“ Sestřenice Bathilda ztišila hlas do šepotu: „Lord Griffin svedl Mandevillovu první ženu!“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vášnivé touhy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.