Josef Rakoncaj – Miloň Jasanský

Měl jsem kliku

Vzpomínky

legendárního

českého

horolezce

JOTA / 2020

© Autorská dvojice Josef Rakoncaj – Miloň Jasanský, 2020

© Fotografie Josef Rakoncaj

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2020

ISBN epub 978-80-7565-813-5

ohlédnutí

Patřím k těm šťastlivcům, kterým osud dopřál prožít život tak, jak oni sami chtěli, a splnit si sny, které měli. Těšila mě přízeň mých nejbližších a kamarádů, těšila mě i jejich tolerance, přestože mnohdy nemohli pochopit, proč tak zatvrzele prosazuju svou. Se svým životem jsem spokojený, nestěžuju si, povedl se mi a za to jsem vděčný. Už je to vyřešená záležitost. Ze světa jsem přivezl tisíce fotek a točil unikátní filmy v místech, kde se nikdy žádný člověk nepohyboval. Miluju výšky. Vylétnout k nim, vznášet se nad zemí a pozorovat ji shora. Proto jsem měl své rogalo, své padáky i ultralighty. Ale především miluju hory, jejich dominanci a pravdivost. Co jsem si chtěl vylézt, to jsem až na výjimky vylezl. Mám v sobě dostatek soudnosti, abych přiznal, že jsem měl častokrát obrovskou kliku. Lituju snad jenom nevydařeného výstupu se synem na Dhaulagiri. Nelze vylézt na všechny krásné hory a stěny, co se mi líbí. Za prvé je jich moc, za druhé ne vždy hora svolí a za třetí, skončit včas je umění. Kdosi řekl, že dobrý horolezec je starý horolezec. Jednou jsem do médií pustil větu: Člověk si má vážit sám sebe. A stojím si za ní i dnes. Za vším zůstávají vzpomínky. To pro zbytek života rozhodně není málo.

Josef Rakoncaj

Jakmile mě na fotce, ve filmu nebo i v reálu zaujala nějaká krásná, případně něčím proslulá stěna, o níž se navíc mluvilo a psalo jako o horolezeckém oříšku, nebylo se mnou k vydržení. Tu bych si chtěl vylézt. Jak se k ní dostat, s kým, kdy? Proč by to nešlo? Musí to nějak jít. Nedokázal jsem nutkání potlačit. Když se výstup podařil, vyměnilo si roli se zadostiučiněním a já mohl spokojeně usínat s cukáním v koutku úst: A pak že to nejde.

proč šestá?

Proseděli jsme spolu moře hodin a dnů. Začalo to v roce 1983, kdy Joska vylezl na svou první osmitisícovku K2 a já ho pozval do rozhlasového pořadu. Přestože jsem díky své profesi znal příběhy i jiných špičkových sportovců, ten jeho mě ohromil. Napíšeme knihu, shodli jsme se, ale protože hodně cestoval, mobil a elektronickou poštu znal tehdy pouze James Bond, mohli jsme na ní pracovat jen v době, kdy se na skok vrátil domů. Tak vznikla první kniha K2 – 8 611 m. Později se dočkala i druhého a třetího vydání. Stali se z nás kamarádi. A když zjara roku 1984 odlétal do Nepálu k osmitisícovce Lhotse, přibalil do své horolezecké výbavy malý kazetový magnetofon Sony a dohodli jsme, že mi jednak bude posílat do rozhlasové redakce zvukové záznamy a jednak bude natáčet autentické poznámky a rozhovory přímo na místě. Takhle se rodila naše druhá společná kniha Tulákem ve větru Himálaje. A potom i třetí Na hrotech zeměkoule. Co takhle fotky, říká jednou, je o ně zájem. A tak jsem připsal pár stránek do jeho obrazové publikace Polibek nebo zatracení. A když nás oslovil Martin Kratochvíl s projektem České himálajské dobrodružství, abych já napsal scénář sedmidílného televizního seriálu a Joska se stal jeho garantem, vznikla paralelně s tím i pátá kniha stejnojmenného názvu o dobývání osmitisícovek českými a slovenskými horolezci. Kniha Měl jsem kliku je tedy naše šestá. Kéž by se vám čtení líbilo.

Miloň Jasanský

něco pro začátek

(slovo spoluautora)

Seděl na svahu startovačky pro rogala nehybně jako socha. Nikde ani živáčka. Ruce měl sepnuté, předloktí opřená o kolena a pozoroval zapadající slunce, které na vršku Kozákova zanechávalo tlumené světlo, zatímco krajina pod ním už se nořila do šera. Vím, že to tady má rád. Stejně jako svou srdcovku, pískovcovou věž Kapelník ve Skaláku, vzdušnou čarou deset kilometrů odtud. Má na ní vylezených pět krásných prvovýstupů. Poznal světové velehory v pětapadesáti zemích, vydával se k nim náklaďákem po souši i letecky, dral se pod ně džunglí i přes pouště a ledovce, lezl v žulových stěnách tak kolmých, že už ani kolmější být nemohou, podlehl mámení osmitisícových hor, aby některé z nich později podlehly jemu, ale nejvyšší místo Českého ráje, odkud pohled nikdy neomrzí, ten k západu se svažující oblý travnatý plácek na Kozákově miluje. Jakoby za odměnu sem dohlédne dalekohledem z okna svého turnovského bytu. A je s podivem, že na něho nezanevřel ani poté, kdy v roce 1976 postavil své první rogalo Flamingo II, odtud s ním odstartoval a při přistání si zlomil obě ruce.

Před nedávnem mi zavolal: máme zase práci, ozval se nakladatel. Jdu za ním a uvažuju. Že by chtěl sepsat memoáry? Na prahu sedmdesátky by to nebylo od věci. Pokaždé, když jsme chystali novou knihu, mě vybízel, přijď, vzpomínek mám zásoby. A já na to, ve skříni? Hloupá otázka, neptám se přece archiváře, známe se léta a vím, že jeho skříní je paměť. Obdivuju lidi s dobrou pamětí, jak v její hlubině dokážou neustále, i po desetiletích lovit. Opakem jsou chytráci, těch není málo, co mluví a mluví, vypouští slovo za slovem
a vrší větu na větu, kupí hromadu, jenže jejich vzpomínky jsou plytké, neověřitelné
a často smyšlené, ale v záplavě slov se to ztratí. Paměť je dárek, který si za peníze nikdo nekoupí. Mému příteli ji uvázaly na nitku osudu sudičky. Šestý dubnový den roku 1951 nadělovaly zřejmě štědře.

Slyšel jsem vyprávět Vladimíra Menšíka, jak se jeho herecký kolega Rudolf Deyl rozhodl, že už toho prožil dost, aby mohl napsat paměti, ale jakmile usedl s tužkou v ruce nad čistým archem papíru, překvapeně zvolal – no jo, ale když já si nic nepamatuju. Toho se nebojím. Už kdysi dávno, když jsme spolu psali první knihu, jsem si ho dobíral, že má paměť jako slon. Hovořil tenkrát o slavné italské expedici na druhou nejvyšší horu světa K2 v roce 1983, jejíž se stal osudovou postavou, v překvapivých detailech. Povídal třeba: nosič šel horským terénem naboso a měl černý nehet na ukopnutém palci pravé nohy, nebo řekl, posledních sedm zápalek opatrovaných v krabičce od filmu do foťáku, aby bylo ve výšce 7 750 metrů čím podpálit vařič a přežít. Černý nehet a sedm zápalek? Zapomínat je přece lidské a normální, také stárne. Že by paměť trénoval? Pochybuji. Geny? Těžko říct. Tím, že léta fotí
a filmuje, vnímá událost kromě svých smyslů ještě navíc přes optiku? Tudíž dvakrát. Dost možná to mají na svědomí stovky veřejných setkání s jeho obdivovateli, kde dokolečka opakuje totéž. Či snad nespočet interview, o která žádají novináři? Psycholog by mě poučil – o paměti krátkodobé a dlouhodobé, logické, mechanické, o mozku jako svalu… Ale o vědu nejde, tu ponechme stranou.

V jeho řeči nejednou zaslechnu postřeh, který by jiný nepovažoval za hodný zmínky. Říkal mi, že má zážitky z hor spojené s motivací a se silným citovým prožitkem, proto si je pamatuje nadosmrti. Jinak prý to už taková sláva není. A divil se, kolik podrobností mu při vyprávění o dávných cestách do hor vytane v mysli, přičemž si nedokáže vzpomenout, jaké péřové bundy z jeho firmy Sir Joseph odesílali předevčírem italskému zákazníkovi.

Nechci psát encyklopedii, přemítal v telefonu a já napjatě poslouchal, co z něho vypadne, vždyť jeho horolezecké curriculum vitae by vydalo na hodně obézní XXXL knihu, dáme tam jen výstupy, kterých si nejvíc cením, krátký příběh… Skáču mu do řeči, … a hezké fotky, určitě doma nějakou najdeš, žertuju, vím, že jich má tisíce. Jasně, fotky a hory – bez omáčky, tón hlasu zněl kategoricky. Jisté je, že žádná vzpomínková kniha nemůže být úplná. I ta nejlepší paměť je děravá, i pilná ruka občas unavená tak, že nenapíše do notýsku ani řádku. Přitom zážitků bylo v jeho životě tolik… Nechám to na něm. Vždycky si šel poctivě za svým, nikdy neprodal duši čertovi jako Faust, jen aby získal společenské uznání. Některé jeho dřívější výjimečné prvovýstupy upadly v zapomnění, protože se jimi nechlubil, občas někde malá zmínka, jinak ticho po pěšině. Oživí je?

Zastavím dvacet metrů za ním, stále se nepohnul. Trpělivý jako za starých časů při bivaku ve stěně, kdy nezamhouřil oko a v nepohodlné pozici, v mrazu, uvázán lanem, musel přežít noc. Stovky probdělých nocí. Čeká na mě tiše a zamyšleně. Mnohokrát mi přišlo zvláštní, že sedím u stolu s někým, kdo přežil, dýchal a pohyboval se ve výšce nad 8 000 metrů. Že se tam odtud vrátil. A po svých. Že ví, jak tam vypadá svět. Pro nás ostatní, žijící v přehuštěném prostoru pár metrů nad mořskou hladinou, nepředstavitelný. Osm tisíc metrů…! Rád bych nad tím přemýšlel, ale jak? Neumím si tu výšku v myšlenkách nasimulovat. Chtěl jsem mu polichotit a nadnesl, že to je hodné obdivu. Očekával jsem alespoň přikývnutí. Nic. O plácání po ramenou nikdy příliš nestál, kdo ho zná, potvrdí. Jako když ostýchavý Jiří Suchý poznamenal, že by byl nejradši, kdyby ho poctami zahrnuli až in memoriam, to by si je prý pak daleko víc užil. Soudím, že naše země nemá úspěšnějšího horolezce, co se týká počtu a obtížnosti lezeckých cest. Před časem mi
s vážnou tváří líčil, jaké měl štěstí, že v Himálaji včas poznal své limity, tu hranici, za kterou už nesmí. Doslova mi řekl – pokud to laskavý čtenář a papír unesou – celý život jsem měl z prdele kliku.

Posledních deset let mám pocit, jako by se uzavíral víc do sebe, mluví pomalu, rozvážně a stejně tak se i pohybuje. Léta přibývají, nálady se mění, i zdravotní trable, které má za sebou, vykonaly své. Nemluví o nich, neběhá s nimi na sociální sítě jako naivní, mladé seriálové herečky a modelky překvapivě vyhlašované za české celebrity. Nelituje se, své zdraví nepovažuje za veřejné téma. Někomu se možná svěřil, rodině určitě. Přicházím natěšený, jeho příběhy mě fascinují od chvíle, kdy jsme si poprvé podali ruce, bože, před více než pětatřiceti lety. Měl jsem štěstí, že jsem se mohl setkávat se zlatou generací československých a později českých horolezců, číst o nich a podílet se na nových knihách, protože bez knih by s tou fantastickou generací odešla paměť.

U mě rozhodně nemusí trpět syndromem nečekané návštěvy. Zvolím svou osvědčenou metodu vyzvědače, sám od sebe nikdy nespustí. Ani dřív nebýval řečníkem, přesněji, příznivcem dlouhých monologů. Popichovat, nevyčkávat, dorážet, vyptávat se a on pak oživne a rýžuje ze svého nevšedního života to Nej, jako odpradávna nacházeli tady na Kozákově vzácné polodrahokamy.

Podobně se rodily naše předešlé knížky a lidé je kupovali, četli, psali dopisy a nad jeho schopnostmi nevěřícně kroutili hlavami a žasli. Dočkal se nefalšovaného obdivu na besedách či autogramiádách, jeho příznivci hleděli na sympaťáka, ideální horolezecká postava 186 cm, dlouhé ruce a nohy, štíhlý, svalnatý, a poslouchali jeho vyprávění, které bude pro obyčejné smrtelníky vždycky atraktivní, totiž o překonávání nemožného, se zatajeným dechem. Mnohá setkání spojená s promítáním filmů a podepisováním knih jsem s ním zažil, vím, o čem píšu. Bude to teď jiné? Doba se změnila, hledáčky médií míří na nové tváře. Míval smělé plány, když mu bylo pětadvacet, třicet, sofistikované ještě dřív, než toto slovo zachutnalo intelektuálům, obvykle provokoval kamarády neotřelým nápadem, který zprvu vypadal pošetile, ale nakonec se ujal.

Plány má i dnes, byť skromnější. Ví, že třeba na traverz z Mount Everestu na Lhotse Shar, o který se dosud nikdo nepokusil, už musí zapomenout, ví, že už se nenaplní jeho dávný sen vylézt si něco na hornatém hřbetu ruského ostrova Nová země v Severním ledovém oceánu, zato překrásné mořské útesy na řeckém ostrově Kalymnos, které v roce 2000 pro Čechy horolezecky objevil a kam nyní jako důchodce létá i dvakrát do roka, by, dá-li bůh, zlézal dál ještě rád. Usmíval se pod svým typickým knírkem, když popisoval, jak se na ostrov k vápencovému útvaru Grotta vydal poprvé a potkával jen tisíce koz
a místňáky. Dneska na Kalymnos jezdí půlka horolezeckého světa a on si ani v pokročilém věku nenechá to vzrušující skalní lezení ujít.

Jednou se rozpovídal o posedlosti dvanáctiletého kluka, dovádějícího na malých pískovcových skalách kolem Turnova. Tam se vyřádil na své první opravdové skále nazvané Břízka. I přesto, že maminku jeho nadšení děsilo, bála se, viděla odřené ruce i kolena
a zrazovala ho od nebezpečných klukovin, už tehdy se to osudové uhranutí usadilo jejímu chlapci v duši. A nenápadně proniklo pod kůži.

Často do Klokočských skal zmizel tajně. Maminky mívají šestý smysl, i ta jeho vytušila budoucí synovu vášeň a trnula. Ujišťoval ji o své opatrnosti, uklidňoval slovy, že mezi skalami s kamarády jen tak běhají, hrají si na schovávanou, a ani tolik nelhal, opravdu je brzdil strach, báli se, to nebyla bezstarostná hra s fotbalovým balónem, pevná skála se nehnula, stála před nimi jako záludná neznámá překážka.

Pan Polífka, táta jednoho z kluků, jim v obavách půjčil konopné osmimilimetrové lano, které používal jako dekoraci ve svém obchodě s obuví, ale o slaňování, jištění, karabinách nemohla být řeč, jen si na horolezce hráli, hrdí a šťastní, když s rukama nad hlavou vítězoslavně halekali z vršku třímetrového kamene. Naštěstí pro rodiče objevila parta školáků záhy jinou zábavu a riskantní lezení po pískovcových věžích přestalo být na příští čtyři roky hlavní náplní volných dnů.

Pohádkové ticho skal vystřídaly školní povinnosti a ruch města. Čáry života však nejsou rovné, klikatí se a on na doteky s chladnou provokující skálou ani přes maminčin odpor ne a ne zapomenout. Měl by se šestnáctiletý kluk stydět, že se mu stýská po dobrodružství?

A tak se stalo, co se muselo stát. V roce 1967 nastoupil základní vojenskou službu v Turnově jeho kamarád horolezec Karel Bělina a vášeň propukla nanovo. Tentokrát se vším všudy, ztrácel se v ní, uzdu jí popouštěl na Hrubici, jak svůj oltář Hrubou Skálu horolezci nazývají, lezl skoro denně, posedlý, bez výčitek a na truc.

Nepotřebuju od rodičů pro svůj sport peníze, nemusejí platit trenéra, jsem nezávislý, liboval si umíněně, tudíž mám volnou ruku. A větší motivaci. Trhal to zakázané ovoce
a zjišťoval, že mu chutná čím dál víc. Měl své rodiče rád, časem možná pochopí, proč si ten nevšední sport vybral, že se vydá do světa a do výšek, pro zážitky, o které drtivá většina lidí zůstane navždy ochuzena. Tušil, že obětuje spoustu ostatního, co k mladému životu patří, tušil, že volba zlézat těžké, neobjevené stěny velehor není obvyklá, obvyklé je mít svou postel, teplou vodu a běžnou stravu, ale nový zápal už nešlo uhasit, pohltil ho a on se mu nebránil.

Nakoupili tehdy s kamarádem železné karabiny, kterým se říkalo koňské, stály každá sedm korun, sehnali staré konopné lano o průměru osm milimetrů a jistili se. Bez úvazku, bez slaňovací osmy, takové vybavení tenkrát neexistovalo. Těch pokusů a omylů, hledání dobrých stupů a chytů, těch křečí v nohou, hádek a sporů. Vydával se do míst, kam mu neviditelný prst osudu ukazoval už dávno. Suché skály, Skalák, Drábské světničky, Panteon, Klokočské skály.

Definitivně propadl sportu, který jedni s uctivým respektem obdivují, zatímco druzí si ťukají na čelo a vidí v něm zbytečné divadlo bláznů. Trávil hodiny na skále, žádné laškování, naostro, jen ona a on, namlouval si, že mu to jde, že z něho roste zdatný pískař.

Na Skaláku, v centru překrásné kompozice Hrubé Skály, mezi pískovcovými věžemi, okny a branami, vymýšlel nové cesty, zkoušel zopakovat i ty už vylezené, okukoval jiné horolezce a jejich techniku. Veškerý volný čas věnoval svůdné zálibě, při níž ho obratnost a znovu objevená volnost naplňovaly štěstím. Našel sebe a našel svůj svět. Domů se vracel unavený a do postele uléhal s myšlenkami na příští den a nové výzvy, kdy se ve skalách pokusí o něco originálního. Přemýšlel nad technikou lezení, vyhledával fotky, články a příběhy o výstupech u nás i v zahraničí.

A brzy se o jeho talentu začalo mluvit. Netrvalo dlouho, dva tři roky, a ze skal Českého ráje, z míst, kde se učil chyty, zatloukal kruhy a překonával strach, odjížděl v létě i v zimě do Vysokých Tater, a ještě dál, do ohromujících prostor Alp, Kavkazu a Pamíru, aby i tam přidal prvovýstupy, o kterých pochvalně psaly zahraniční horolezecké časopisy, aby tam na kopcích vysokých čtyři, pět i šest tisíc metrů pochopil, jak životně důležitá je pro vysokohorské lezce psychika, a nabyl přesvědčení, že by také on, kluk odkojený pískovcovými stěnami, mohl soustředěně pomýšlet na pokus zdolat himálajskou osmitisícovku.

Sedí přede mnou, a kdo ví, nač myslí. Patrně na nic, jen se dívá. A co vidí? Možná nic, jen cítí. A co cítí? Někdy stačí malý impuls, aby se jeho vibrace šířily jako zčeřené vlnky v rybníce a zaplavily celou mysl. Vedl naplněný život, ve strhujícím tempu, po kterém si zaslouží sundat nohu z plynu, přibrzdit a ohlédnout se. Vzpomínky svírají člověka v osamění, dokud se o ně nepodělí s ostatními. Ví, proč jsem přišel a proč se budeme zase vídat častěji. Čas dozrál. Jsem zvědav, až poskládáme vzpomínky jednu ke druhé, jaká mozaika vznikne. Už jdu, volám. Aniž by se ohlédl, prohodil, já o tobě vím.

nejprve jsem to všechno sepsal

Jednoho rána jsem usedl k pracovnímu stolu a nadepsal na čtvrtku papíru slovo Bilance. Měl jsem to udělat už dávno, dřív jsem však bilancovat nepotřeboval. Až teď, do knihy. Brzy mě polívalo horko, upletl jsem si na sebe bič – pátrat v paměti a mezi ústřižky z novin, dohledat poznámky, utřídit termíny, sepsat co, kde a kdy. Radši ani nechtějte vědět, jak dlouho jsem se s tím piplal. Obecně mi vyšlo toto:

11 700 výstupů na pískovcových věžích vysokých 20, 40, ale i 80 metrů, z toho jen
v Českém ráji 55 těžkých prvovýstupů, dále 60 výstupů v Tatrách, z toho 4 prvovýstupy
v zimním období a cirka patnáctkrát jsem tam poprvé v zimě přelezl cestu letního prvovýstupu. V Himálaji a Karakoramu, na Kavkaze a Pamíru, v Alpách a Dolomitech, v Norsku, Peru, Argentině, Kanadě, na Aljašce mám 52 zdolaných vrcholů, z toho v Himálaji 4 prvovýstupy, které dodnes nikdo nezopakoval. Vylezl jsem na 8 osmitisícovek, přičemž na K2 jsem stál dvakrát. To vše za 53 let lezení.

Byl jsem docela aktivní. Pravděpodobně žádný český horolezec se podobným sumářem pochlubit nemůže. Omlouvám se, tu předchozí větu jsem nedokázal škrtnout. Dál jsem se brodil časem zpátky do minulosti a vypisoval ze své horolezecké historie už konkrétní zahraniční výstupy (kromě Vysokých Tater), akce a dosažené vrcholy. Trvalo mi to. Co si kdo nadrobí, ať si taky sní. Když byl přehled hotov, měl jsem najednou dilema, jestli ho do publikace zařadit celý nebo vybrat jen něco, a pokud jen něco, tak podle jakého klíče? Technická obtížnost výstupu? Nová cesta ve stěně? Prvenství na vrcholu? Osmitisícovka? Ale kam potom zařadit třeba Mount Everest, o který jsem se třikrát pokoušel marně, přičemž v osmaosmdesátém mi vršek unikl o vlásek, otočil jsem to 200 metrů pod ním ve výšce 8 650 metrů. Naproti tomu na Aconcaguu v Argentině jsem vylezl turistickým pochoďákem, který snad ani nestojí za řeč, no ale je to nejvyšší hora amerického kontinentu. Nakonec jsem takové úvahy nechal koňovi a seznam rozdělil následovně.

Moje nejhodnotnější výstupy:

1975 – traverz z Koštan-Tau (5 152 m) na Dych-Tau (5 204 m), 1. zahraniční výstup, Kavkaz

1976 – Trollryggen, severní stěna, 1. zimní výstup Anglickou cestou, Norsko

– Šchara West (5 038 m), prvovýstup jižní stěnou, Kavkaz, Gruzie

1977 – Kalanka (6 931 m), prvovýstup severní stěnou, Garhwalský Himálaj, Indie

1978 – Pik Ošanina (6 400 m), prvovýstup severovýchodní stěnou alpským stylem ve dvojici za šest dnů, Pamír, Tádžikistán

1980 – Mount Agner (2 872 m), severní stěna, 1. zimní průstup Messnerovou cestou, Dolomity, Itálie

– Yerupajá (6 635 m), prvovýstup západní stěnou, Peru

1981 – Nanda Devi (7 816 m), prvovýstup severní stěnou, Garhwalský Himálaj, Indie

1982 – Mont Blanc du Tacul (4 248 m), Super kuloár, Alpy

– Aiguille du Plan (3 673 m), západní stěna, 1. zimní přelezení kuloáru Gabarrou, Alpy

– Petit Dru (3 730 m), Severovýchodní kuloár, 1. zimní průstup direkt, Alpy

– Jagnob (4 200 m), varianta prvovýstupu Kapitanova v západní stěně, Fanské hory, Tádžikistán

1983 – K2 (8 611 m), 1. československý výstup a druhý přelez severní stěny, Karakoram, Čína

1984 – Lhotse Shar (8 383 m), prvovýstup jižní stěnou, československá expedice, Nepál

1986 – Broad Peak (8 051 m), západní stěna,
1. československý výstup, Pákistán

– K2 (8 611 m), jihovýchodní stěna, lehký styl přes Abruzziho žebro, 1. světový double výstup, Pákistán

1988 – Annapurna (8 091 m), jižní stěna, Boningtonova cesta, 1. československý výstup, Nepál

1989 – Manaslu (8 163 m), jižní stěna, pokus o výstup za 24 hodin, 1. československý výstup, Nepál

1990 – Cho Oyu (8 201 m), severozápadní stěna, Tibet

– Shisha Pangma (8 027 m), prvovýstup v severní stěně na centrální vrchol, 1. československý výstup, Tibet

1991 – Mount McKinley (6 194 m), nejvyšší hora Severní Ameriky, sólo výstup Messnerovým kuloárem a přechod Mt. McKinley z jihu na sever, Aljaška

1992 – Nanga Parbat (8 125 m), severozápadní Diamirská stěna, 1. český výstup, Pákistán

1998 – Mount Asgard (2 015 m), východní stěna, Baffinův ostrov, Severozápadní teritoria, Kanada

2002 – Lotus Flower Tower (2 570 m), jihovýchodní stěna, 2. český výstup, SZ teritoria, Cirque of Unclimbables, Mackenziovo pohoří, Kanada

Tyto výstupy a akce jsem také dokončil, ale řadím je o stupínek níž:

1971 – Piz Cengalo, severní pilíř, Bergell, Švýcarsko

– Pizzi Gemelli, severní hrana, hranice mezi Švýcarskem a Itálií

– Sciora di Fuori, severní hrana, pohoří Bregaglia, Švýcarsko

– Grosser Drusenturm, jižní pilíř (poprvé
v roce 1971 a podruhé v roce 1977), Rakousko

– Kleiner Lafatcher, Tyrolsko, Rakousko

1972 – Matterhorn (4 478 m), severní stěna, Zermatt, Švýcarsko

– Lyskamm (4 527 m), Walliské Alpy

1973 – Elbrus (5 642 m), nejvyšší hora Evropy, Kavkaz, Rusko

– Suaryk (3 950 m), prvovýstup středem jižní stěny, Kavkaz

1974 – Aiguille de Blaitiére, prvovýstup západní stěna – varianta, masív Mont Blanc, Francie

– Aiguille de Triolet, severní stěna, Chamonix, Francie

1975 – Mižirgi (5 018 m), jižní pilíř, Kavkaz

1976 – Aljama, prvovýstup v jižní stěně, Kavkaz

1978 – Pik Korženěvské (7 105 m), tři dny na vrchol a zpět, Pamír

1982 – Bodchona, prvovýstup západní stěnou, Fanské hory, Tádžikistán

1983 – Les Courtes, sólo výstup severní stěnou, masív Mont Blanc, Francie

1990 – Aiguille du Midi, jižní stěna, Francie

– Cima Grande, výstup v severní stěně cestou Comici-Dimai, Dolomity, Itálie

– Fleischbank, západní zářez, vylezen 2×, Rakousko

– Kilimandžáro (5 895 m), nejvyšší hora Afriky

1991 – Aconcagua (6 962 m), výstup normální cestou, Kordillery, Argentina, nejvyšší hora Jižní Ameriky

– Hielo del Sur, lyžařský přejezd vrchní části transkontinentálního ledovce, Patagonie

– Mera Peak, normální cesta na vrchol (6 476 m), snowboardová expedice, Nepál

1992 – Cima Piccola, žlutá hrana, Itálie

1993 – Maukspitze, Buhlova cesta, Kaiser, Rakousko

1999 – Stetind, národní hora Norska

– Presten, Lofoty, Norsko

2000 – objevování pískovcových věží v NP Zhangjiajie, provincie Hunan, Čína

– objevování skalního lezení na ostrově Kalymnos, Řecko

2011 – pouštní věž Moses, Canyonlands, Utah
a Castleton Tower, Moab, Utah, USA

Pouze pokusy, které i přesto stály za to:

(Jak kdysi poznamenala moje dcera Lucie: „Taťko, nedokončené, ale možná právě proto jsi tady teď ještě s námi.“)

1974 – Aiguille du Fou, Americká cesta
v západní stěně, Francouzské Alpy

1978 – Eiger, severní stěna, Švýcarské Alpy

1979 – Trivor, pokus v jižní stěně, Pákistán

1985 – Dhaulagiri (8 167 m), jihozápadní pilíř,
1. československý pokus zdolat osmitisícovku alpským stylem, dosažená výška 6 800 m, Nepál

1987 – Mount Everest (8 848 m), pokus
v jihozápadní stěně alpským stylem, dosažená výška 7 800 m, o pár dnů později další pokus v pravé části jihozápadní stěny, dosažená výška 8 300 m

1988 – Mount Everest (8 848 m), pokus v severní stěně, dosažená výška 8 650 m

1991 – Fitz Roy, Argentinská cesta, Patagonie

1993 – Makalu (8 463 m), cestou Jerzyho Kukuczky, dosažená výška 8 100 m, Nepál

1994 – Mount Everest (8 848 m), severní stěna, dosažená výška 7 500 m, Tibet

1995 – Kangchenjunga (8 586 m), klasická cesta z jihu, dosažená výška 7 700 m, Nepál

1996 – Dhaulagiri (8 167 m), normálka ze severovýchodu, dosažená výška 7 000 m, Nepál

1997 – Paine, Boningtonova cesta na centrální věž, Patagonie

Nadpozemský pohled z vrcholu K2.

SPOLULEZCI

† Petr Bednařík (Pedro)

† Jiří Beneš (Mauglí)

Karel Bělina

† Peter Božík (Boža)

Michal Brunner

Zoltán Demján (Zolo)

Slávek Drlík (Drla nebo Drlas)

Jarda Hons

† Karel Jakeš

Jiří Janiš (Janišák)

Ladislav Jón (Béďa)

Tomáš Kastner

Igor Koller (Kolerko)

Honza Krch (Drobek)

Bohuslav Mrozek (Bob)

Josef Nežerka (Pepíno)

Miloš Nosek (Nosál)

† Igor Novák

Jirka Novák (Nofson)

Lukáš Rakoncaj

Tomáš Rinn (Houba)

Tomáš Řehna (Bob)

Jaromír Stejskal (Jarýk)

Leopold Sulovský (Polda)

Václav Širl (Venca)

† Mirek Šmíd (Lanč)

Jára Tišer

Radek Velísek

Míra Zvířecí

Díky, že jsem si s vámi mohl něco vylézt.

Rak

.

Výstup severní stěnou cestou Simonika na

KOŠTAN-TAU (5 152 m)

s pokračováním na

DYCH-TAU (5 204 m)

1. zahraniční výstup klasifikace VI, Bezengi, Kavkaz, srpen 1975.

A dneska, po tolika letech, se často přistihnu, že mi v oblouku vzpomínek nejde ani tak o detaily z lezení, ani o horolezeckou techniku, jako spíš o mentalitu a motivaci, které mě nabádaly vydávat se k horským vrcholům.

Vlevo vrchol Koštan-Tau (5 152 m) a směrem doprava po hřebeni vrchol Pik Tichonova, sedlo Krumkol, vrchol Krumkol.

Jakmile se na elegantní kavkazský hřeben v mysli vrátím, vybaví se mi spousta detailů z přechodu dlouhého traverzu. Na tehdejší dobu odvážná akce. Nezrodila se ale z ničeho nic, lusknutím prstů nebo jako bájná Afrodita z mořské pěny, kdepak, měla pragmatický základ.

Čechoslováci jezdili na Kavkaz někdy od roku 1957, a kdo se vrátil, básnil o perfektním lezení. Nebylo divu, že i mě zlákal. V roce 1973 jsem s dalšími třemi kamarády vylezl novou cestou na Suaryk a hned poté jsme turisticky zdolali Elbrus (5 633 m). Vrchol neleží na hlavním kavkazském hřebenu dělícím evropský kontinent od asijského, ale nalézá se v Evropě. Tenkrát mě drsné ruské pohoří, ta divoká horská hradba mezi Kaspickým
a Černým mořem, lapila jako pavučina mouchu. A pak mi jednou svitlo. Co takhle zkusit jít z Koštan-Tau po hřebeni na Dych-Tau?

Je to traverz, jak má být – ve výšce nad 5 000 metrů, dlouhý a ověnčený novou klasifikací těžkosti VI. Na Kavkaze se tímto hodnocením mohly pyšnit nanejvýš tři výstupy, to by bylo něco. Na pětitisícovku Koštan-Tau vylézt severní stěnou cestou Simonika a dál pokračovat přes vrcholy Pik Tichonova, Krumkol a Mižirgi až k další pětitisícovce Dych-Tau. Délka osm kilometrů. A časově? Počítali jsme skoro s týdnem, tušíce, že to žádný hip-hop festival rozhodně nebude. O myšlence zdolat vyhlédnutý hřeben jsem diskutoval s Jirkou Janišem, i jemu se zamlouval. Vůbec jsme neváhali, nevšední horolezecké výzvy nás přitahovaly jako magnet.

V dalších týdnech mě několikrát napadlo, jestli si na sebe nepleteme bič, ale vidina už mi nedávala spát. Věděl jsem, že celý masív je mohutně zaledněný, občas se v literatuře píše, že zalednění centrálního Kavkazu se blíží tomu v Himálaji. Několik ledovců, dlouhých i pět kilometrů, plní vodou povodí jedné z nejdelších kavkazských řek Těrek. Že nás nečeká akce na dva tři dny, jsme věděli, ale potřebovali jsme znát víc, zvolit seriózní strategii. Hledali jsme fotky a sbírali informace o terénu, o počasí, dokonce jsem sehnal průvodce Centrální Kavkaz z roku 1967 od ruského autora Alexandra Najmova. Мы хорошо говорили и читали по русски (přesněji řečeno, rusky jsme mluvili a četli jakžtakž). Průvodce, vlastně jeho torzo, protože jsem do batohu přibalil jen vytržené stránky týkající se našeho traverzu, nám pak na hřebenu posloužilo jako tahák žákům ve škole.

Nevšední horolezecké výzvy nás přitahovaly jako magnet.

Pár stránek poskytlo neocenitelné služby, však mám knížku dodnes z nostalgie schovanou a kdykoli ji beru do ruky, probouzí ten dávný příběh. Jirku Janišáka Janiše a mě doplnila dvojice Josef Pepíno Nežerka a Petr Pedro Bednařík, dobří lezci, co nezkazí žádnou legraci. Sotva bych absolvoval takový nářez s člověkem naladěným na jinou strunu. Všichni čtyři jsme se shodli a tím nominace skončila.

Oblasti Bezengi slušelo, a dodnes sluší, přízvisko horolezecký ráj. Autem upraveným pro přepravu osob, stejným typem, co jsem viděl shořet v roce 1969 v Ústí nad Labem po výhře našich hokejistů na mistrovství světa, jsme dojeli do alplageru k tehdy nově zbudované horské chatě. Sloužila jako sklad horolezeckého materiálu a kantýna. Proviant jsme v ní bez problémů vybrali z tamního menu, stačilo jen odhadnout, co by nám asi tak mohlo chutnat a kolik toho uneseme. A také jsme si půjčili stan. Tvarem áčka vyhovoval, dimenzován byl pro tři osoby, takže se tam čtyři chlapi musejí vejít. Rusové v té době vyráběli bezvadné benzínové vařiče aljoša, jeden jsme také přibalili. Ostatní vybavení jsme přivezli z domova, včetně spacáků a péřovek, ty své jsem si speciálně pro tuto akci ušil. Karimatky ještě nebyly k mání, ale pamatuji, že už je tenkrát testovala britská armáda na Malvínách.

Zvyklostí bylo vyplnit Opisánie maršrůta = popis trasy, bez kterého si na Kavkazu nikdo neškrtne, ubytovat se a zaskočit za ředitelem, který táboru velí. Kromě jiného se zajímal, jestli splňujeme kritérium samospásnosti nebo snad spasitelnoj pomošči, tak nějak, jakýsi ruský zvyk, možná i nařízení, aby byl člověk schopen v případě nutnosti unést tělo zraněného spolulezce. Vedle pokuřující pobočník nám na otázku, jaká je předpověď počasí, po krátkém zamyšlení odvětil čort znájet. To nám fakt pomohlo. Od té doby jsme čort znájet používali jako univerzální odpověď na blbou otázku. Občas je mi po ruce i dneska, tak sugestivní slovní hříčku zub času nenahlodá.

Ještě okrajově zmíním vynášku z tak zvaného Rakouského bivaku pod vrchol Mižirgi do výšky přibližně 4 900 metrů, kterou jsme pojali částečně jako aklimatizační výstup, ale především jako existenční nutnost, protože jsme si vynesli několikadenní zásoby jídla
a pití, abychom na hřebeni, kam za pár dnů vylezeme, neumřeli hlady.

Tři hodiny jsme stoupali mlčky, ostražitě, za skřípotu maček, jak se hroty zakusovaly do zmrzlého povrchu.

Pak už nastal náš den D, 8. srpna 1975. Ze stanu jsem vykoukl, sotva začínalo svítat. Hory na dohled získávaly ostřejší kontury a ranní světlo na nich malovalo první stíny. Očima jsem přejel okolí kolem dokola. Ticho, pusto a prázdno. Po nemastné neslané snídani (doslova, a to nejsem vybíravý) jsme s dvacetikilogramovými batohy na zádech přešli kalné vody řeky Těrek a zamířili vzhůru k ledovci Mižirgi.

Úchvatné okolí, den jako vymalovaný, slunce svítilo, pohoda však zakrátko vyprchala. Hned ve druhém ledopádu nám totiž zatrnulo. Orientovat se v ledovém chaosu, kdy nevíš, jestli spadne věž na tebe nebo ty spadneš do jícnu trhliny, vyžaduje bezpodmínečné soustředění. Tři hodiny jsme stoupali mlčky, ostražitě, za skřípotu maček, jak se hroty zakusovaly do zmrzlého povrchu. Mám dojem, že Arabové říkají, když se bojíš, nemluv, a když už mluvíš, tak se neboj. To se krásně řekne. Došlo k situaci, kdy nás Pedro popoháněl, jdeme, jdeme, a já mu oponoval, navaž se a běž třicet metrů před námi jako sondážní robot, my půjdeme ve tvých stopách.

Stan na hřebeni k Piku Tichonova. V čemkoli přečkat noc a jdeme dál.

Asi jsem to přivolal. Pedro zahučel do trhliny, visel za ruce a křičel jak bázlivá holka, než jsme mu hodili ještě jedno lano a vytáhli ho. Motat se v poledne, kdy led nejvíce taje, pod sněhovými mosty a věžemi není sranda, malé zaváhání vyvolá velký malér. Musíš se trochu bát. Spadnout do trhliny je ostuda, ale i smůla, člověk si nemůže být jistý, že deska přikrytá sněhovou vrstvou není prasklá. Pokaždé upřeně koukám pod nohy, jestli je souvislá bílá plocha narušená nebo jestli má třeba mírně odlišnou barvu, a většinou vytuším, že hrozí šlápnutí do prázdna a propad trhlinou dolů, kde teče voda a kde bych přežil sotva pár minut.

Postupně, jak trhlin ubývalo, naše jistota rostla, vyvolená severní stěna Koštan-Tau se přibližovala každou hodinou. Nejprve vykoukla na horizontu moréna, na níž jsme ve výšce 3 900 metrů plánovali bivak. Stačilo přejít kus po ledovci, suťové pole nad ním
a první den jsme měli odpracováno. Po téměř deseti hodinách chůze a překonání 1 800 metrů převýšení jsme už za soumraku postavili na vyhlédnuté plošině stan, jehož stříbrná barva ještě stačila odrazit poslední sluneční paprsky.

Tři muži ve člunu, to je klasika, a co čtyři chlapi ve stanu? Aspoň trochu se vyspat, protože vstávat následující den po třetí hodině ranní bude vyžadovat slušnou dávku přemáhání, to snad kromě pekařů a popelářů chápe každý. Nic jiného nám nezbývalo, pokud jsme chtěli přejít další ledovcové plató dřív, než vyleze slunce. Ideálně opustit bivak všichni pohromadě, aby nikdo nezaostával, v opačném případě trvá čekání na nejpomalejšího ze skupiny věčnost. Vyzbrojeni cepíny, špičatými kladivy jsme vylezli ještě za tmy ze stanu, vyhřátého vařičem a horkým čajem, a zamířili přes plochý ledovec k severní stěně Koštan-Tau.

V pět hodin jsme se navázali pod okrajovou trhlinou, v nebezpečném místě skrytém pod sněhem, kde se ledovec láme, stoupá odtud prudce vzhůru a nezřídka do zlomu upustí laviny nebo zmrzlé bloky sněhu. Jako první se do strmého ledu pustil Janišák. Stěnu tudy zdolal ruský horolezec Simonik a my jsme se vydali po linii jeho prvovýstupu. Vystupovali jsme plynule, bez meškání, dokud nám cestu nezahradil obří skalní pilíř, který nás povede až k vrcholu. Odložili jsme nářadí a pokračovali takřka bez skob, protože odštípnuté bloky skal tvořily ideální chyty. Střídali jsme se na čele, ale brzy nám došlo, jak je pilíř těžký a dlouhý, začínala nás bolet lýtka, protože jsme všechno lezli v mačkách.

Odpoledne už mělo na kahánku a skála ne a ne skončit. A hřeben i díky mlze stále
v nedohlednu. Proto, jakmile jsme našli malou plošinku, padlo jednomyslné rozhodnutí: bivak nás nemine. Kus stanu trčel do prázdna a záda mi celou noc masíroval ostrý šutr. Janišáka chytaly do nohou křeče, určitě z námahy, ale možná i proto, že jsme toho ten den moc nevypili, mě bolela hlava a Pepíno neměl ani pomyšlení vytáhnout foukací harmoniku a zahrát píseň Až půjdeš cestou přes pláně, která se, hahaha, vyšvihla na první příčku hitparády „rádia krystal Kavkaz“ a stala se hymnou naší akce.

Noc jsme ale přečkali. Ráno si mě kluci dobírali, jestli neposnídáme vajíčka. Při včerejší snídani jsem si totiž zahrál na kouzelníka Houdiniho a vylovil jich z báglu rovnou patnáct, divili se, že se cestou ani jedno nerozbilo. Zavrtěl jsem hlavou a plamínky očekávání jim v očích pohasly. Sbalili jsme všechny věci, urputně přelezli zbývajících asi 80 metrů pilíře, lana schovali do batohů a vstoupili na sněhové pole protažené až na hřeben. Počasí se rychle kazilo, už hustě sněžilo a klesla viditelnost. Před jedenáctou jsme poprvé (a konečně!) stáli na hřebenu. A zvažovali, co dál.

První metry po odpočinku bývají krušné, dokud si tělo na pohyb zase nezvykne.

Den se ještě ani nepřehoupl do druhé poloviny a my jsme byli utahaní jak smečka aljašských malamutů. Čas se najíst a napít. Janišák s Pepínem vybalili stan, zatímco Pedro a já jsme se šli podívat doleva směrem k vrcholu Koštan-Tau. Slýchával jsem o podivné meteorologii, tolik typické pro tento hřeben, že k němu takřka pravidelně vždy po poledni vystoupají z údolí cáry mraků, převalí se přes něho, odplynou a vzápětí se přihrnou další. Ten jev nastával. Vítr nabíral na síle, fičelo tak, že jsem ztrácel rovnováhu, ještě že kluci stan včas postavili. Bylo to správné rozhodnutí, na dvě hodinky nás ukryl. Ovšem sedět déle a čekat nemělo smysl, přestože se nad námi dál honily mraky, ty těžké, temné. Takový útulek by prospěl pejskům vystrašeným petardami o silvestrovské noci, ale my měli časový plán a ten, ani při zhoršeném počasí, zatím nebyl důvod měnit. Traverz hřebene mohl začít. Jaké záludnosti skrývá? Na horách mám tu otázku rád, jiskří to v ní, má vzrušující podtext, nabádá k ostražitosti a vyřešení odpovědi. To mě baví.

První metry po odpočinku bývají krušné, dokud si tělo na pohyb zase nezvykne.
S očima upřenýma do bílé mlhoviny jsme odhadovali zrádnosti terénu, orientace nebyla bůhvíjaká a tomu odpovídalo tempo. Mizerné počasí nepřidá ani na náladě. Ale díkybohu se sešla silná čtyřka, výkonná a odolná, podporovaná navíc paní Štěstěnou. Ta na sebe vzala nečekanou podobu a div ne mrkáním oka nás naváděla k místu, kterým máme prostoupit nedaleký skalní výšvih. Pomyslná pomoc, jako směrovka na křižovatce. Spíš
v tom ale měla prsty naše zkušenost. Obdobně nám pomáhala, když jsme celé odpoledne přelézali k Piku Tichonova (4 670 m). Před cestou jsem doma u stolu studoval v průvodci náčrtky, skutečnost jim odpovídala, tím to bylo jednodušší.

Blížil se večer, na Tichonova bych už kamenem dohodil. Sekali jsme v ledu plošinu
a nadřeli se u toho jako koně. Vypnout stan v sílícím větru trvalo déle než obvykle. Čtvrt hodiny poté se přihnal vichr. Uvnitř jsme zažehli benzínového aljošu a přáli si, aby burácení větru ustalo, protože jak dlouho může odolávat malý plátěný přístřešek s prohýbajícími se tyčemi konstrukce síle orkánu bičujícího v pětitisícové výšce kavkazské kopce?

Ta nádhera viditelná široko daleko z výšky pěti kilometrů vlévala do žil novou krev.

Probdít noc, zoufale svírajíce z dřeva a hliníku propojené podpůrné tyče stanu, a očekávat průšvih – znám i lepší vyhlídky!

Nevyspalí, rozlámaní a maličko nervózní jsme bez újmy přečkali do rozednění a pak jen nevěřícně zírali na zázračnou proměnu. Vymetená, jasná obloha, uklidnění, vítr se rozběhl vyřádit jinam. Zakrátko vyšlo slunce. Ta nádhera viditelná široko daleko z výšky pěti kilometrů vlévala do žil novou krev. Po dvaceti minutách, co jsme sbalili bivak, se nám postavila do cesty deset metrů vysoká skalní věž, která ústila těsně pod vrškem Tichonova. Hodinu jsme ji přelézali. Postupovali jsme pod jasně modrou oblohou
v dobrém rozpoložení, věříce svým schopnostem a potěšeni zdoláním vrcholu. Ležela tam plechovka, specialita Rusů a ostatních států dnes již bývalého SSSR. Je v ní papírek, kdo, v kolik hodin a jakou cestou vylezl na vršek. Nově příchozí papírek vezme a na oplátku vloží do plechovky svůj vzkaz jako důkaz, že tam byl s kamarády tehdy
a tehdy. Plechovku zavře, zajistí, aby nespadla, sleze dolů, vrátí se do alplageru nebo
k jinému dohodnutému místu a tam papírek, který přinesl z vrcholu, předá. Není to špatně vymyšleno. Výstup je potvrzen nezávislou osobou a evidence výstupů během lezecké sezóny, která trvá asi tři měsíce, je přesnější. Některé vrcholy „mají“ svůj archiv a tyto informace jsou jeho součástí. Před dvěma lety, když jsme sestoupili z Elbrusu, zanechali jsme takový vzkaz po dohodě v kanceláři jednoho hotelu.

Sněhové pláně v sedle Krumkol na cestě ke stejnojmennému vrcholu.

V jednom okamžiku jsem zaslechl rachot a dunění kamenů valících se do odvrácené jižní stěny a podle délky zvuků jsem usuzoval, že kamenná lavina byla tentokrát hodně masívní. Strmým žlabem jsme slanili několik set metrů až do Krumkolského sedla (4 200 m). Tam čekala naše první vynáška potravin. Přišla k duhu, zvlášť když jsme zbytek odpoledne strávili ve stanu, protože poblázněné počasí opět nic jiného nedovolovalo. Večer jsme o své pozici dali vědět vysílačkou kamarádům v údolí a zalehli do spacáků. Konečně zase relativně normální noc. A po ní další překrásné ráno. Nemohu říct, že nás to překvapilo, očekávali jsme meteorologické kotrmelce, ale něco očekávat a pak to skutečně prožívat je přece jen rozdíl.

K dalšímu vrcholu Krumkol (4 680 m) jsme vystupovali po zasněženém kombinovaném hřebenu sice v lehčím terénu, ale slunce pralo tak děsivě, že jsme se už před polednem brodili v půlmetrové vrstvě sněhu. Prošlapávat ji, kdy se každým krokem zaboříš, zabalancuješ, zaboříš druhou nohu, ostré slunce tě shora spaluje, brýle ani na moment nesundáš, aby sis nepřivodil zánět spojivek, jak se paprsky od bílé plochy odrážejí, zase krok, zahučíš do sněhové břečky a tak stále dokola, to je pořádná šichta. Horníci mi srovnání prominou. Ale vyplatila se, každý metr hřebene dobrý.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Rakoncaj. Měl jsem kliku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.