Stephen King

PÁTÁ ČTVRTINA

Noční můry a snové výjevy

Památce

THOMASE WILLIAMSE (1926–1990):

básníka, romanopisce a velkého amerického povídkáře

Copyright © Stephen King, 1993

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: NIGHTMARES & DREAMSCAPES

Translation © David Petrů, 2004, 2021

Translation © Anna Vrbová (Head Down, Brooklyn August), 2021

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-300-3 (ePub)

ISBN 978-80-7593-301-0 (mobi)

POROD

Vzhledem k tomu, že to nejspíš znamenalo konec světa, říkala si Maddie Paceová, že si vede poměrně dobře. Zatraceně dobře. Vlastně si říkala, že se jí možná daří vyrovnat se s tím Definitivním koncem líp než komukoli jinému na Zemi. Rozhodně líp než kterékoli jiné těhotné ženě.

Ano.

Zrovna jí, Maddie Paceové.

Maddie Paceové, která kolikrát nedokázala v noci usnout, když si při návštěvě u reverenda Johnsona povšimla, že pod stolem v jídelně celou dobu leží smítko prachu. Maddie Paceové, která, ještě jako Maddie Sullivanová, doháněla svého snoubence Jacka k nepříčetnosti tím, jak se zasekávala nad jídelním lístkem a často se až půl hodiny nemohla rozhodnout, co si dá.

„Proč si prostě nehodíš čtvrťákem, Maddie?“ zeptal se jí jednou, když se jí podařilo zúžit výběr na dušené telecí a jehněčí žebírka, ale dál už se nedokázala hnout. „Mám v sobě už pět flašek toho hnusnýho německýho piva, takže jestli se co nejdřív nerozhoupeš, bude tu dřív ožralej rybář pod stolem než jídlo na stole!“

Nervózně se pousmála a objednala si dušené telecí, ale celou cestu domů potom dumala nad tím, jestli by jí ta žebírka nechutnala víc, a jestli by tudíž jejich koupě nebyla i přes jejich o něco vyšší cenu výhodnější.

Nad Jackovou nabídkou k sňatku ovšem nijak dlouho přemýšlet nemusela; přijala ji – i jeho samotného – bez meškání a s obrovskou úlevou. Po smrti otce vedla Maddie se svou matkou na Little Tall Islandu u pobřeží státu Maine bezcílný, šedivý život. „Kdybych těm svejm ženskejm pořád nestál za zadkem a neříkal jim, kde si mají přidřepnout a opřít se do tý káry, čert ví, co by si samy počaly,“ říkával prý s oblibou George Sullivan, když se s kamarády opíjel v hospodě U Kecala nebo vysedával vzadu v Proutově holičství.

V době, kdy její otec zemřel na infarkt myokardu, bylo Maddie devatenáct a o večerech se za 41,50 dolaru týdně starala o městskou knihovnu. Její matka se starala o domácnost – tedy, pokud jí George připomněl (často pěkně od plic), že má taky domácnost, o kterou by se měla starat.

Sotva dostaly zprávu o jeho smrti, zůstaly na sebe obě v tiché, panické hrůze zírat; dva páry očí, v nichž se zračila tatáž otázka: Co si teď počneme?

Na to ani jedna neznala odpověď, ale obě cítily – velice silně –, že George je odhadoval správně: potřebovaly ho. Byly prosté ženy, potřebovaly, aby jim říkal nejen to, co mají dělat, ale i jak to mají dělat. Nemluvily o tom, protože jim to připadalo trapné, ale bylo to tak – neměly nejmenší představu, co s nimi teď bude, a vůbec jim nepřišlo na mysl, že jsou vlastně zajatkyněmi omezených představ a nároků George Sullivana. Nebyly hloupé, ani jedna z nich, ale přece jen byly ostrovanky.

S penězi si nemusely dělat hlavu; George vášnivě vyznával životní pojištění, a když se v rozhodující hře kuželkářského klání v Machiasu složil mrtvý na zem, přišla si jeho žena na víc než sto tisíc dolarů. Pokud měl člověk vlastní bydlení, staral se o zahrádku a věděl, jak na podzim uskladnit vypěstovanou zeleninu, vyšel život na ostrově poměrně levně. Problém byl v tom, že se neměly na co zaměřit. Problém byl v tom, že od okamžiku, kdy se George ve své kuželkářské košili s logem sponzora Island Amoco skácel na podlahu těsně za pomezní čáru devatenácté dráhy (zatímco jeho koule posrážela akorát tolik kuželek, kolik potřebovalo jeho družstvo k vítězství), postrádal jejich život pevný bod. Bez George byl jejich život jen taková divná rozmazaná šmouha.

Jako bych bloudila v mlze, říkala si někdy Maddie. Jen s tím rozdílem, že nehledám silnici, dům, osadu ani žádný jiný orientační bod, jako třeba tu bleskem rozštípnutou borovici na útesu, ale hledám vůz. A jestli ho jednou najdu, třeba si sama dokážu poručit, abych přidřepla a opřela se do něj.

Nakonec ten svůj vůz našla: stal se jím Jack Pace. Říká se, že ženy si berou své otce, muži zase svoje matky, a i když je tohle rčení příliš obecné, aby mohlo platit vždycky, v případě Maddie mělo k pravdě hodně blízko. Na jejího otce pohlíželi jeho kumpáni se strachem a s obdivem – „S Georgem Sullivanem je lepší si nic nezačínat,“ říkávali. „Na toho se stačí špatně podívat, a hned člověku zmaluje ksicht.“

Doma to platilo zrovna tak. Vládl tu despotickou rukou a občas využíval i své fyzické převahy, ale zároveň věděl, co je třeba chtít a pro co je třeba pracovat, jako například pro ten ford pick-up, řetězovou pilu nebo ten hektar lesa na jih od jejich domu. Pozemek Táty Cooka. George Sullivan o Cookovi sice rozhlašoval, že je to starej skunk smradlavej, ale ani starochovo aroma nemohlo nic změnit na skutečnosti, že se na tom jeho hektaru nacházelo slušné množství tvrdého dřeva. Táta Cook o tom nevěděl, protože se v roce 1987, kdy se do něj pustila artritida, přestěhoval na druhou stranu průlivu, a George dal po celém Little Tall Islandu jasně najevo, že co ten skunk Cook neví, to mu nijak neublíží, a že zpřeláme hnáty každému, kdo by snad chtěl Cooka z jeho nevědomosti vyvádět. Nikdo to neudělal, a tak Sullivanovi nakonec ten pozemek získali i se dřevem. Ty nejhezčí stromy skončily pochopitelně během tří let všechny na pile, ale George prohlásil, že to vůbec nevadí; půda si na sebe nakonec vždycky vydělá. Ano, přesně tohle George tvrdil, a ony mu věřily, protože věřily v něj, a všichni tři společně přiložili ruku k dílu. Říkal: Musíte přidřepnout a opřít se do tý káry, a opřít se do ní pořádně, protože sama vám nepojede. A to taky dělaly.

Maddiina matka tehdy mívala stánek na ulici u Východního mola a vždycky se u ní zastavovala spousta turistů, aby si koupili zeleninu, kterou vypěstovala (samozřejmě proto, že jí George řekl, aby ji pěstovala), a přestože se nikdy neměli „jako starý Gotrockovi“, jak její matka říkala, uživili se. Dokonce i v letech, kdy bylo málo humrů a museli dvakrát obracet každý cent, aby zvládali bance splácet půjčku na ten Cookovic hektar lesa, i v těch letech se uživili.

Jack Pace byl příjemnější muž než George Sullivan, o dost příjemnější, ale i on měl svoje hranice. Maddie tušila, že i on by se časem (až kvítek opadá, jak se říká) mohl začít uchylovat k takzvané domácí výchově – zkroucení ruky za studenou polévku, občasná facka nebo přímo bití. Jistá část jejího já jako by s tím dokonce počítala a snad se na to i těšila. V ženských časopisech se psalo, že doby, kdy v manželství vládl muž železnou pěstí, jsou dávno pryč a že muž, který vztáhne ruku na ženu, byl měl jít před soud za napadení, i kdyby by to nakrásně byl její právoplatný manžel. Maddie si někdy podobné články četla v kadeřnickém salonu, ale pochybovala, zda ženy, které je píší, vůbec kdy slyšely o takových místech, jako jsou jejich ostrovy. Na Little Tall Islandu se sice jedna spisovatelka narodila – Selena St. Georgeová –, ale ta psala většinou o politice a doma už se, s výjimkou jednoho Díkůvzdání, neukázala celé roky.

„Nechci se do konce života starat jen o humry, Maddie,“ řekl jí Jack týden před svatbou a ona mu věřila. Ještě před rokem, když ji zval prvně na rande (přikývla dřív, než vůbec stačil domluvit, a ona se za tu otevřenou nedočkavost začervenala až ke kořínkům vlasů), by jistě řekl spíš: „Nechci se do konce života starat jen vo humry.“ Drobná změna… a přitom tak obrovská. Třikrát týdně jezdil na Princezně do večerní školy. Po celém dnu vytahování vrší musel být vždycky ztrhaný jako kůň, ale i tak jel, zdržel se jen na chvíli, aby ze sebe osprchoval pach humrů a slané vody, pak spolkl dva prášky na povzbuzení, zapil je šálkem kávy a jel. Po čase, když Maddie viděla, že to opravdu myslí vážně, začala mu připravovat horkou polévku, aby měl na trajektu co do žaludku. Jinak si totiž musel kupovat ty odporné párky v rohlíku, co na Princezně prodávali v bufetu.

Vzpomínala si, jaká muka zakoušela nad plechovkami s polévkou v obchodě – měli jich tam tolik! Dal by si rajskou? Někdo rajskou nemá rád. Někdo rajskou dokonce nesnáší, i když ji uděláte z mléka a ne z vody. Tak zeleninovou? Slepičí? Bramboračku? Asi deset minut bezradně přejížděla očima po regálu, až se jí Charlene Nedeauová zeptala, jestli potřebuje s něčím poradit – jenže to pronesla dost sarkastickým tónem, a Maddie věděla, že to zítra řekne všem kamarádkám ve škole a že se tomu budou všechny na záchodcích hihňat, protože jim bude jasné, o co tu šlo – chudinka ušlápnutá Maddie Sullivanová, která se nedokáže rozhodnout ani nad tak triviální věcí, jakou je plechovka polévky. Že se vůbec rozhoupala a přijala Jackovu nabídku k sňatku, to pro ně byl pro všechny hotový div světa… Jenže ony samozřejmě neměly ponětí o té káře, kterou člověk musí tlačit, ani o tom, že potřebujete někoho, kdo by vám řekl, kde přesně si k ní máte přidřepnout.

Maddie tehdy odešla z obchodu bez polévky a hlava jí jen třeštila.

Když se nakonec vybičovala k tomu, aby se Jacka zeptala, jakou polévku má nejradši, odpověděl: „Slepičí s nudlema. Tu v plechovce.“

A má rád i nějaké další?

Odpověď zněla ne, jen slepičí s nudlema – tu v plechovce. Žádnou jinou polévku Jack Pace k životu nepotřeboval a Maddie zas k životu nepotřebovala žádnou jinou odpověď (tedy přinejmenším v téhle záležitosti). S lehkým krokem a rozjásaným srdcem stoupala Maddie příští den po pokroucených dřevěných schodech do obchodu a koupila všechny čtyři plechovky slepičí polévky s nudlemi, které na regálu stály. A když se zeptala Boba Nedeaua, jestli jí nemá víc, přikývl, že mu toho vzadu leží celá bedna.

Koupila tedy celou bednu a natolik ho tím vyvedla z míry, že jí nákup dokonce sám donesl do auta a dočista se zapomněl zeptat, na co jí potřebuje tolik – prohřešek, za který mu jeho zvědavá manželka s dcerou večer řádně vyčinily.

„Vážně tomu věř a nikdy na to nezapomeň,“ řekl jí tedy Jack tehdy krátce před tím, než si vyměnili prstýnky (a ona tomu věřila a nikdy na to nezapomněla). „U humrů nezůstanu. Táta říká, že mám jen plnou hubu keců. Prej že když bylo tahání vrší dost dobrý pro jeho tátu a tátu jeho táty a tak dál až ke starýmu Adamovi, mělo by to být dost dobrý i pro mě. Ale já vo to – o to – nestojím, já to chci dotáhnout dál.“ Sklopil k ní oči a byly to oči přísné, plné rozhodnosti, a přece zároveň oči milující, plné naděje a důvěry. „Nezůstanu jen rybář a ty nezůstaneš jen rybářova žena. A pořídím ti dům na pevnině.“

„Ano, Jacku.“

„A nebudu jezdit v žádným obyčejným chevroletu.“ Zhluboka se nadechl a vzal ji do náruče. „Koupím si oldsmobil.“

Zahleděl se jí zpříma do očí, jako by ji vyzýval, jen ať se jeho přehnaným ambicím zkusí vysmívat. To samo sebou neudělala; místo toho asi potřetí nebo počtvrté za ten večer řekla: „Ano, Jacku.“ Tuhle odpověď už mu za ten rok, co spolu chodili, dala aspoň tisíckrát a nepochybovala o tom, že než jejich manželství ukončí smrt jednoho z nich – nebo nejlépe obou naráz –, zopakuje ji ještě dobře milionkrát. Ano, Jacku; vyskytla se v dějinách lidstva dvě slova, která by, položena vedle sebe, zněla líbezněji?

„Já to dotáhnu dál, ať si táta myslí, co chce, ať se mi klidně směje. Já to dokážu, a víš, kdo mi s tím pomůže?“

„Vím,“ odpověděla Maddie klidně. „Já.“

Rozesmál se a zatočil se s ní dokola. „Svatá pravda, ty moje beruško.“

A pak byla svatba, jak to obyčejně stojí v pohádkách, a pro Maddie těch prvních pár měsíců – měsíců, kdy je všude vítali voláním „Tady máme ty naše novomanžele!“ – skutečně jako pohádka bylo. Se vším se mohla obrátit na Jacka, Jack jí pomáhal všechno rozhodovat, co víc by si mohla přát. Nejtěžší rozhodnutí, které ten první rok v domácnosti musela učinit, se týkalo barvy závěsů v obývacím pokoji – v katalogu jich nabízeli tolik a matka jí s vybíráním opravdu nijak nepomohla. Maddiina matka se kolikrát sama nemohla rozhoupat, kterou značku toaletního papíru koupit.

Jinak byl ale ten rok plný radosti a pocitu jistoty – radosti z milování s Jackem v jejich veliké posteli, zatímco za okny drásal zimní vítr povrch ostrova, jako nůž drásá prkénko na krájení chleba, a pocitu jistoty z toho, že jí Jack vždycky řekl, co do budoucna chtějí a jak toho dosáhnou. Milování se jí líbilo – tak moc se jí líbilo, že když na Jacka někdy pomyslela během dne, úplně se jí podlomila kolena a příjemně se jí stáhl žaludek –, ale to, že toho tolik znal a že mohla plně důvěřovat jeho instinktům, pro ni znamenalo ještě víc. A tak to na nějakou dobu opravdu byla pohádka, ano.

Pak Jack zemřel a začaly se dít podivné věci. A nejen kolem Maddie.

Všude.

Těsně před tím, než se svět ponořil do té nepochopitelné noční můry, Maddie zjistila, že je „v tom“, jak úsečně a stroze říkala její matka. To už byli s Jackem nastěhovaní vedle Pulsiferových na Gennesault Islandu, jemuž jeho obyvatelé i ti z vedlejšího ostrova Little Tall přezdívali zkráceně Jenny.

Když podruhé za sebou nedostala měsíčky, začala se trápit dalším z těch mučivých vnitřních dialogů, a nakonec se po čtyřech bezesných nocích objednala u doktora McElwaina na pevnině. Později za to byla vděčná. Kdyby čekala, jestli se nedostaví ani třetí perioda, neprožil by Jack ani ten měsíc radosti a ona by přišla o všechnu péči a drobné laskavosti, jimiž ji zahrnoval.

Později – když už se s tím vypořádala – jí ta nerozhodnost připadala absurdní, i když hluboko v srdci pořád věděla, že jít tehdy na ten test znamenalo obrovskou odvahu. Přála si, aby jí ráno bylo ještě víc zle, takže by si mohla být jistější; mrzelo ji, že se ze snů nebudí s nutkáním běžet okamžitě zvracet. Objednala se na dobu, kdy měl Jack práci, a odjela, zatímco byl pryč, nicméně na pevninu se v žádném případě nedalo proklouznout potají; na trajektu vás vidělo až moc lidí z obou ostrovů. Kdokoli se mohl Jackovi mimochodem zmínit o tom, že viděl jeho ženu tuhle na Princezně, a Jack by pochopitelně chtěl vědět, kam jela, takže kdyby se pletla, vypadala by před ním jako husa.

Ale nepletla se; čekala děťátko (ať si tomu její matka říkala jakkoli) a Jack Pace se mohl přesně sedmadvacet dní těšit na svého prvního potomka, než ho pak nečekaně vysoká vlna strhla přes okraj Nejmilovanější, rybářského člunu, který zdědil po strýci Mikeovi. Jack byl dobrý plavec, a taky hned vyrazil na hladinu jako korek, popisoval jí to později utrápeně Dave Eamons, jenže zrovna v tu chvíli přišla další velká vlna a vrhla přímo na něj člun… a přestože Dave už dál nepokračoval, Maddie přece jen vyrostla na ostrovech, takže dobře věděla, co následovalo: skoro slyšela tu dutou ránu, jak člun s tím proradným jménem rozštípl jejímu manželovi hlavu, a pak se voda zbarvila krví a na hladinu se vynořily chomáče vlasů a kousky kostí a snad i mozku, který Jacka v noci za tmy, když byl v ní, pořád dokola nutil opakovat její jméno.

Jack Pace v těžké zimní bundě, prošívaných kalhotách a botách na nohou klesl ke dnu jako kámen. Na malém hřbitůvku na severním konci ostrova Jenny pohřbili jen prázdnou rakev a reverend Johnson (na Jenny a Little Tall Islandu máte v otázce vyznání na vybranou: buď můžete být metodista, anebo, pokud vám to nevyhovuje, můžete být metodistický odpadlík) nad tou prázdnou rakví odsloužil stejný obřad jako nad tolika jinými. Po bohoslužbě si Maddie uvědomila, že je jí dvaadvacet, je vdova v jiném stavu a nemá nikoho, kdo by jí říkal, kde má přidřepnout a jak daleko tu káru tlačit.

Nejdřív ji napadlo, že se vrátí na Little Tall, zpátky k matce, aby tam počkala, až přijde její čas, ale za ten rok s Jackem přece jen získala jistý rozhled, takže věděla, že její matka je stejně ztracená jako ona sama – možná ještě ztracenější –, a zapochybovala, jestli je návrat domů ten nejlepší nápad.

„Maddie,“ opakoval jí pořád dokola Jack (pro svět byl sice mrtvý, ale v její hlavě tak docela ne; v její hlavě byl mnohem živější, než by kterýkoli mrtvý mohl být… nebo si to přinejmenším tehdy myslela), „jestli ty ses někdy v něčem rozhodla, tak jen v tom, že se v ničem rozhodovat nebudeš.“

Matka jí nepomohla o moc víc. Mluvívaly spolu po telefonu a Maddie čekala a doufala, že jí matka prostě nakáže, ať se vrátí domů, jenže paní Sullivanová nedokázala poroučet nikomu, komu bylo víc než deset let. „Možná by ses sem mohla vrátit,“ řekla jednou zkusmo, ale Maddie z toho nebyla schopná poznat, jestli myslí prosím tě, vrať se domů, nebo prosím tě, nezneužívej nabídky, kterou ti dělám čistě proto, aby se neřeklo. Přemítala nad tím několik dlouhých, bezesných nocí, ale dospěla pouze k tomu, že byla z matčina výroku ještě zmatenější.

Pak začaly ty podivnosti, a díky bohu za to, že na Jenny byl jen ten malý hřbitůvek (a tolik hrobů na něm navíc ukrývalo prázdné rakve – dřív jí to sice připadalo smutné, ale teď to brala skoro jako požehnání a byla za to vděčná). Na Little Tall Islandu měli hřbitovy dva, oba celkem velké, takže bylo mnohem bezpečnější zůstat na Jenny a čekat.

Čekat, jestli svět přežije, nebo zemře.

A pokud přežije, pak čekat na děťátko.

Teď, po všech těch letech odevzdaného poslouchání a neurčitých rozhodnutí, která se obyčejně rozplynula stejně, jako se hodinu poté, co vylezete z postele, rozplyne noční sen, konečně věci kolem sebe zvládala. Věděla, že zčásti je to jen následek té řady šoků, které v poslední době prodělala, počínaje smrtí manžela a konče televizními zprávami, které přijímal Pulsiferovic moderní satelit: vyděšený mládenec, přinucený dělat hlasatele pro CNN, v nich oznamoval, že už je téměř jisté, že prezidenta Spojených států, první dámu, ministra zahraničí, ctěného senátora z Oregonu a kuvajtského emíra zaživa sežraly ve Východním pokoji Bílého domu zombie.

„Ještě jednou opakuji,“ říkal nedobrovolný reportér, jemuž na čele a na bradě svítily rudé fleky akné jako stigmata. Rty a tváře mu začínaly cukat; ruce se mu křečovitě třásly. „Opakuji, že partička mrtvol si právě smlsla na prezidentovi s manželkou a několika dalších politických potentátech, kteří přišli do Bílého domu na vařeného pstruha a flambované třešně.“ Pak se mladík rozesmál jako šílený a začal z plných plic povykovat Do toho, hoši! Yale to vyhraje! Nakonec vyrazil pryč ze záběru a Maddie poprvé v životě spatřila ten stolek ve studiu CNN neobsazený. Pulsiferovi i ona seděli pohrouženi do vyděšeného mlčení a sledovali, jak stolek zmizel a objevila se reklama na kolekci CD Boxcara Willieho – neseženete v žádném obchodě, tuhle jedinečnou kolekci si můžete objednat pouze vytočením čísla, které by se právě mělo objevit ve spodní části vaší obrazovky. Na stole kousek od Maddie ležela jedna pastelka malé Cheyne Pulsiferové a Maddie ji z nepochopitelného důvodu vzala a číslo si napsala na kousek papíru. Pak pan Pulsifer vstal a bez jediného slova televizi vypnul.

Maddie všem popřála dobrou noc a poděkovala za popcorn a za to, že ji nechali se dívat.

„Určitě už nic nepotřebuješ, Maddinko?“ zeptala se jí asi popáté toho večera Candi Pulsiferová a Maddie odpověděla, že ne, že to zvládá, načež Candi opáčila, že to ona ví, ale že kdyby chtěla, mohla by se kdykoli nastěhovat k nim do pokoje po Brianovi. Maddie Candi objala, políbila ji na tvář, s co nejsrdečnějšími díky odmítla a konečně odtud směla odejít. Teprve když v silném větru dorazila unaveně k sobě domů, si v kuchyni uvědomila, že má pořád ten kousek papíru, na který si naškrábala číslo na bezplatnou linku. Zavolala tam, ale nic se neozvalo. Žádný nahraný hlas jí nesdělil, že všichni operátoři jsou právě zaneprázdnění nebo že volaná linka nefunguje; žádné pípání, které by značilo nějakou poruchu; žádné pískání, cvakání, klikání. Jen ničím nerušené ticho. Tehdy Maddie s jistotou poznala, že konec buď už nadešel, nebo že se blíží. Jakmile se nemůžete dovolat na bezplatnou linku, abyste si objednali kolekci CD Boxcara Willieho, kterou neseženete v žádném obchodě, jakmile vám poprvé v životě nikdo neřekne, ať vyčkáte na telefonu, až se vám některý z operátorů bude moct věnovat, pak je konec světa v podstatě jasná věc.

A jak tam tak v kuchyni u telefonu zavěšeného na zdi stála, položila si ruku na zakulacené břicho a poprvé to mimoděk vyslovila nahlas: „Budu muset porodit doma. Ale to nic, broučku, když se na to dobře připravíme, bude to v pořádku. Jinak to prostě nepůjde. Musím porodit doma.“

Čekala, že ji přepadne strach, ale žádný se nedostavil.

„Já to zvládnu,“ řekla a teprve v tu chvíli jí došlo, že celou dobu mluví nahlas. Jistota v jejích vlastních slovech ji však uklidnila.

Miminko.

Až se narodí, potom konec světa sám skončí.

„Ráj,“ řekla a usmála se. Byl to sladký úsměv, úsměv madony. Nezáleželo na tom, kolik hnijících mrtvol (třeba i s Boxcarem Williem ve svých řadách) se právě belhalo po zemském povrchu.

Ona bude mít děťátko, ten porod doma zvládne a naděje na Ráj tu zůstane s ní.

První zprávy přišly z jedné australské vesničky na okraji buše, vesničky se snadno zapamatovatelným jménem Fiddle Dee. První americké město, kde se mrtví dali na pochod, mělo jméno ještě zapamatovatelnější: Thumper na Floridě. První článek se objevil v americkém nejpopulárnějším supermarketovém plátku Vhled.

V MALÉM MĚSTEČKU NA FLORIDĚ OŽILI MRTVÍ! hlásal titulek. Článek začínal rekapitulací děje filmu Noc oživlých mrtvol, který Maddie neviděla, a pokračoval zmínkou o dalším – Macumba Love – který taky neviděla. Článek doprovázely tři fotografie. Jedna byla z Noci oživlých mrtvol a zachycovala skupinku postav, patrně uprchlíků z blázince, kteří v noci stojí před osamocenou farmou. Druhá pocházela z Macumba Love a byla na ní blondýna v plavkách, jejichž horní díl zakrýval poprsí velikosti rekordních melounů z pěstitelské soutěže. Blondýna měla zdvižené ruce a ječela hrůzou při pohledu na cosi, co vypadalo jako černoch v masce. Třetí obrázek údajně pocházel z Thumperu. Byl to rozostřený, zrnitý snímek postavy nerozlišitelného pohlaví před obchodem s videohrami. V článku se psalo, že postava je „zahalená v rubáši z hrobu“, ale klidně to mohl být jen někdo ve špinavém prostěradle.

Nic vážného. Minulý týden SASKVOČ ZNÁSILNIL CHLAPCE Z PĚVECKÉHO SBORU, tenhle týden oživlí mrtví, příští týden trpasličí masový vrah.

Nic vážného, přinejmenším do té doby, než začali vstávat z hrobů i jinde. Nic vážného, dokud se ve zprávách neobjevil první záznam („Měli byste poslat děti od obrazovky,“ doporučoval vážným hlasem Tom Brokaw), záznam napůl shnilých zrůd, kterým z vyschlé kůže trčely holé kosti, obětí automobilových nehod, jimž se sloupl mejkap od maskérů z pohřebního ústavu, takže byly jasně vidět rozdrásané tváře a proražené lebky, záznam žen s vlasy slepenými do hnízd, v nichž se kroutili červy a lezli brouci, žen se střídavě prázdnými a vědoucími tvářemi, ne bez jisté vypočítavé, slabomyslné inteligence. Nic vážného, dokud v časopise People, který se prodával v zapečetěné fólii s oranžovou nálepkou DO 18 LET NEPRODEJNÉ!, nevyšly první děsivé fotografie.

Pak už to vážné bylo.

Když jste viděli zetlelého muže, dosud oblečeného do zablácených pozůstatků obleku od Brooks Brothers, ve kterém ho pohřbili, jak se sápe na hrdlo ječící ženě v tričku s nápisem MAJETEK HOUSTON OILERS, najednou jste si uvědomili, že je to možná opravdu hodně vážné.

Tehdy začalo obviňování a chřestění zbraněmi a pozornost celého světa se na tři týdny namísto k tvorům, kteří vylézali z hrobů jako groteskní můry z kukel, upjala ke dvěma atomovým mocnostem, jež se podle všeho hnaly do nevyhnutelnému střetu.

Komentátoři televize komunistické Číny prohlašovali, že ve Spojených státech žádné zombie nejsou: že se jedná o samoúčelnou lež, která má kamuflovat neodpustitelný chemický úder proti Čínské lidové republice, děsivější (a cílenou) verzi toho, k čemu došlo v indickém Bhópálu. Jestli všichni mrtví soudruzi, kteří vstali z hrobů, do deseti dnů nepadnou, jak se sluší a patří, zahájí Čína odvetné akce. Všichni američtí diplomaté museli opustit zemi a došlo k několika incidentům, při nichž byli američtí turisté ubiti k smrti.

Prezident (který se měl sám zanedlouho stát jedním z chodů na jídelníčku zombie, a vzhledem k tomu, že od svého druhého zvolení přibral dobrých pětadvact kilo, zřejmě chodem ne právě zanedbatelným) ukázal, že pokud Číňani jsou za osmnáct, pak on je bez dvou za dvacet. Vláda Spojených států, sdělil americkému lidu, má nevyvratitelné důkazy, že oživlí mrtví v Číně byli probuzeni záměrně a že i když hlavní panda tvrdí, že se jim tam v touze po vrcholném kolektivismu toulá přes osm tisíc živých mrtvol, my máme jasné důkazy, že jich tam není víc než čtyřicet. To Číňani se dopustili onoho chemického úderu – nelidského chemického úderu – a přivedli zpět na svět věrné Američany s neobyčejným apetitem výhradně na jiné Američany, a jestli tihle Američani – někteří z nich pravověrní demokrati – nebudou znovu klidně ležet během pěti dnů, zůstane po rudé Číně jen jedna hluboká jáma.

Velení severoamerické vzdušné obrany už bylo ve druhém stupni pohotovosti, když britský astronom Humphrey Dagbolt zpozoroval jakýsi satelit. Nebo vesmírnou loď. Nebo stvoření. Nebo jak by se to dalo nazvat. Dagbolt dokonce ani nebyl profesionální astronom, jen amatérský hvězdář ze západu Anglie – prostě takový nýmand, dalo by se říct –, a přece téměř jistě zachránil svět před termonukleárním střetem, ne-li přímo před atomovou válkou. Vzato kolem a kolem, na člověka s nedomykavou chlopní a vážnou lupenkou docela slušný týdenní výkon.

Nejprve se zdálo, že ani jeden z vydrážděných politických systémů nechce Dagboltovu nálezu uvěřit, dokonce ani poté, co Královská observatoř v Londýně prohlásila jeho snímky a data za autentické. Nakonec se však raketová sila přece jen zavřela a teleskopy po celém světě se, takřka neochotně, obrátily na hvězdu nazvanou Pelyněk.

Ani ne tři týdny poté, co se v Guardianu objevily první fotografie, odstartovala z výšin Lan-čou společná americko-čínská vesmírná mise, aby nevítaného hosta prozkoumala, s populárním amatérských astronomem (i přes tu nedomykavou chlopeň a podobně) na palubě. Po pravdě řečeno, bylo téměř nemožné Dagbolta k misi nepřizvat – stal se z něj celosvětový hrdina, nejslavnější Brit od dob Winstona Churchilla. Když se ho den před odletem jistý reportér zeptal, jestli má strach, Dagbolt zahýkal svým osobitě roztomilým smíchem, promnul si svůj vpravdě obrovitý nos a prohlásil: „Celej se klepu, příteli. Úplně se celej klepu.“

Jak se ukázalo, měl opravdu proč se klepat.

A s ním i všichni ostatní.

Všechny tři zainteresované vlády se shodly na tom, že posledních jedenašedesát vteřin zaznamenaného přenosu z lodi Siao Pching/Truman je příliš děsivých na to, aby je mohly zveřejnit, a tak nikdy nevydaly žádnou oficiální zprávu. Ne že by na tom záleželo, samozřejmě; plavidlo sledovalo přinejmenším dvacet tisíc radioamatérů a přinejmenším devatenáct tisíc z nich mělo zapnuto nahrávání i ve chvíli, kdy byla loď – inu, dá se to vůbec nazvat jinak? – přepadena.

Čínský hlas: Červi! Vypadá to jako obrovská koule z –

Americký hlas: Proboha! Koukejte! Blíží se to k nám!

Dagbolt: Jako kdyby se z toho natahovalo nějaké chapadlo. Okýnko na levoboku je –

Čínský hlas: Únik vzduchu! Únik vzduchu! Všichni do skafandrů! (Nesrozumitelné drmolení.)

Americký hlas: – a jako by si to prožíralo cestu do –

Ženský čínský hlas (Čchin-lin Sun): Zastavte to, zastavte ty oči –

(Výbuch.)

Dagbolt: Došlo k výbušné dekompresi. Vidím tři – ne, čtyři – mrtvé a všude… všude jsou červi –

Americký hlas: Můj průzor! Můj průzor!

(Křik.)

Čínský hlas: Maminko! Pomoc, maminko!

(Křik. Zvuky, jako když bezzubý děda srká bramborovou kaši.)

Dagbolt: Kabina je plná červů – nebo to aspoň vypadá jako červi – i když ne, skutečně to jsou červi – kteří se patrně oddělili od hlavního satelitu – přestože my jsme ho pokládali za – tedy, dalo by se říct – kabina je plná poletujících kusů těl. Tihle vesmírní červi patrně vylučují nějakou kyselinu –

(V tom okamžiku se zažehly trysky prvního stupně rakety; zážeh trval přesně 7,2 vteřiny. Možná se pokoušeli uniknout nebo snad vrazit do té hlavní koule. V každém případě se ten manévr nezdařil. Červi už s největší pravděpodobností ucpali i samotné spalovací komory a kapitán Lin Jang – nebo kdo z důstojníků v tu chvíli velel – si domyslel, že by následkem ucpání nevyhnutelně došlo k výbuchu palivových nádrží. Proto nechal trysky vypnout.)

Americký hlas: Bože, dostali se mi do hlavy, ty svině mi žerou moz–

(Statické praskání.)

Dagbolt: Řekl bych, že opatrnost velí ke strategickému ústupu do skladových prostor na zádi. Ostatní členové posádky jsou mrtví. O tom není pochyb. Škoda. Taková odvážná parta. I ten sádelnatý Američan, co se pořád dloubal v nose. Jinak ale myslím…

(Statické praskání.)

Dagbolt: … úplně mrtví, protože kolem mě zrovna proletěla Čchin-lin Sun – respektive její useknutá hlava – a měla otevřené oči a mrkala. Dokonce se mi zdálo, že mě poznává, a…

(Statické praskání.)

Dagbolt: … budu vás…

(Výbuch. Statické praskání.)

Dagbolt: … kolem mě. Opakuju, ty kroutící se věci jsou všude kolem mě. Kdo ví, jestli…

(Dagboltův křik a klení, pak už jen křik. Znovu to bezzubé srkání.)

(Konec přenosu.)

Tři vteřiny nato Siao Pching/Truman vybuchl. Chapadlo, které se během onoho krátkého a poměrně žalostného střetu z koule přezdívané hvězda Pelyněk natáhlo, bylo na Zemi pozorováno ve více než třech stech dalekohledech. Počátkem těch posledních jedenašedesáti vteřin přenosu začalo plavidlo mizet pod vrstvou čehosi, co skutečně vypadalo jako červi. Na konci přenosu už loď samotnou vůbec nebylo vidět – jenom tu hemžící se masu tvorů, kteří se na ni přichytili. Několik okamžiků po závěrečném výbuchu pořídila jedna meteorologická družice snímek letících trosek, z nichž některé téměř jistě pocházely z oněch červů. Mnohem snáze identifikovatelná pak byla uťatá lidská noha v čínském skafandru, která se vznášela mezi nimi.

Na ničem z toho přitom v podstatě nezáleželo. Vědci a političtí vůdci obou zemí naprosto přesně věděli, kde se hvězda Pelyněk nachází: nad neustále se rozšiřující dírou v ozonové vrstvě. Posílala tudy něco dolů, a nebyly to zrovna dárky k narozeninám.

Na řadu přišly raketové střely. Hvězda Pelyněk mezi nimi snadno prokličkovala a vrátila se na své místo.

V satelitním vysílání u Pulsiferových se objevovalo čím dál víc mrtvých lidí, kteří vstali z hrobu, došlo však k jedné zásadní změně. Zpočátku zombie napadaly jen živé lidi, kteří k nim zabloudili příliš blízko, ale během těch posledních týdnů, než začala Pulsiferovic moderní Sony vysílat jen zrnění, se mrtví sami začali snažit dostat co nejblíž k živým.

Vypadalo to, že jim ti sežraní nebožáci zachutnali.

Poslední pokus o zničení hvězdy Pelyněk podnikly Spojené státy. Prezident schválil útok orbitálními nukleárními raketami, přestože ještě před časem tvrdil, že Amerika na oběžné dráze žádné zbraně strategické obrany nemá a nikdy mít nebude. Kdo by se však nad tím rozporem pozastavoval. Všichni se jen modlili za úspěch.

Nebyl to špatný nápad, jen kdyby se ho podařilo uskutečnit. Ani jedna družice strategické obrany totiž nevypálila jedinou raketu. Čtyřiadvacetkrát došlo k naprostému selhání systému.

To jsou ty moderní technologie.

A pak, po všech těch otřesných událostech v nebi i na zemi, přišel na řadu i ten malý hřbitůvek přímo tam na Jenny. Ačkoli Maddie se to zas až tak nedotklo, protože osobně u toho přece jen nebyla. S tím, jak se nevyhnutelně blížil konec civilizace, vracel se na ostrov odříznutý – díky bohu odříznutý, říkali si jeho obyvatelé – od zbytku světa mlčky a bez nejmenšího odporu starý řád. Tehdy už všichni věděli, co se musí stát; zbývalo jen čekat, kdy se to stane. Čekat a připravovat se na to.

Ženy z toho pochopitelně vyloučili.

S rozpisem hlídek nepřišel samo sebou nikdo jiný než Bob Daggett. A bylo to tak jedině v pořádku, protože Bob zastával na Jenny funkci předsedy městské rady už asi tisíc let. Den po smrti prezidenta (o tom, že teď společně s první dámou možná tupě bloumá ulicemi Washingtonu a okusuje lidské ruce a nohy jako kuřecí stehýnka někde na pikniku, se raději nikdo nezmiňoval; taková představa už byla opravdu trochu moc, přestože on i jeho blonďatá manželka byli demokrati) svolal Bob Daggett první čistě mužskou městskou schůzi snad někdy od dob před občanskou válkou. Maddie se jí samozřejmě nezúčastnila, ale všechno, co potřebovala vědět, se doslechla od Davea Eamonse.

„Všichni znáte situaci, chlapi,“ začal Bob. Měl takovou zažloutlou pleť, jako by dostal žloutenku, a všichni si připomněli, že jeho dcera, ta, co ještě žila doma na ostrově, je jen jednou ze čtyř. Ostatní tři se odstěhovaly jinam… to znamená na pevninu.

Ale co, každý měl přece nějaké příbuzné na pevnině.

„Máme tu na Jenny jen jeden krchov,“ pokračoval Bob, „a zatim se na něm nic neděje. To ale neznamená, že se ani dít nebude. Na spoustě dalších míst se zatim taky nic neděje… ale jakmile jednou něco začne, bude toho na to tata až moc.“

Mezi muži shromážděnými v tělocvičně základní školy, což byla jediná místnost na ostrově, kam se všichni vešli, se rozlehlo souhlasné mručení. Sešlo se jich tu celkem asi sedmdesát, od Johnnyho Cranea, jemuž teprve nedávno přáli k osmnáctinám, až po Bobova prastrýce Franka, kterému bylo přes osmdesát, měl skleněné oko a žvýkal tabák. V tělocvičně pochopitelně neměli instalované plivátko, takže si Frank Daggett místo něj musel přinést prázdnou skleničku od majonézy. Právě si do ní odplivl.

„Zakroj ten sejra pěkně až doprostředka, Bobby,“ prohlásil pak. „Todle nejni předvolební mítink a čas letí.“

Ozvalo se další souhlasné mručení a Bobu Daggettovi se nahrnula krev do tváří. Jeho prastrýci se vždycky nějak podařilo udělat z něj před ostatními neschopného pitomce, a jestli na tom světě nesnášel něco ještě víc než vypadat jako neschopný pitomec, pak jedině to, když mu někdo říkal Bobby. Má svoje vlastní pozemky, sakra, není už malý kluk! A tohohle starocha sám živí – i ten žvýkací tabák mu kupuje on!

Ale nic z toho nemohl říct nahlas; Frank měl pohled ostrý jako úlomky pazourku.

„Dobře,“ přikývl tedy škrobeně. „K věci. Chceme hlídky po dvanácti mužích. Za chvíli to rozepíšeme. Čtyřhodinový směny.“

„Já vydržim klidně hlídat mnohem dýl než ňáký štyry hodiny!“ ozval se Matt Arsenault, a podle toho, co Davey vyprávěl Maddie, Bob prý po schůzi prohlásil, že by se takovej flink jako Matt Arsenault nikdy neopovážil takhle si mezi poctivejma lidma otevírat hubu, kdyby mu předtím ten staroch přede všema chlapama z ostrova neřekl Bobby, jako kdyby byl ještě malej kluk a ne bezmála padesátník.

„Možná vydržíš a možná taky ne,“ pronesl Bob, „ale čerstvejch chlapů je tady spousta, tak nemá smysl riskovat, že někdo na hlídce usne.“

„Já bych nikdy –“

„Neříkám, že ty,“ zarazil ho Bob, ale z toho, jak se na Matta Arsenaulta zadíval, se dalo usuzovat, že měl přesto na mysli právě jeho. „Todle neni žádná klukovská hra. Tak si sedni a mlč.“

Matt Arsenault otevřel pusu, že ještě něco dodá, pak se ale rozhlédl po ostatních – včetně starého Franka Daggetta – a moudře se rozhodl mlčet.

„Jestli máte pušku, vemte si ji s sebou, až na vás přijde řada,“ pokračoval Bob. Cítil se teď o něco líp, když Arsenaulta tak usadil. „Leda byste měli dvaadvacítku. Jestli nemáte nic většího, pro něco si sem přijďte.“

„To sem nevěděl, že si tu škola udržuje v pohotovosti zbrojnici,“ ozval se Cal Partridge a chlapi kolem se rozesmáli.

„Neudržuje, ale bude,“ prohlásil Bob, „protože každej z vás, kdo má víc než jednu pušku ráže aspoň dvaadvacet, ji přinese sem.“ Obrátil se na Johna Wirleyho, ředitele školy. „Můžeme je dát k tobě do ředitelny, Johne?“

Wirley přikývl. Reverend Johnson vedle něj si rozrušeně mnul ruce.

„Na to se vám vyseru,“ rozčílil se Orrin Campbell. „Mám doma ženu a dvě děcka. To je tam mám nechat, aby se neměly čim bránit, až já budu na hlídce a ňáká banda mrtvol si z nich přijde udělat posvícení?“

„Když budeš plnit službu na hřbitově, tak žádný nepřijdou,“ odvětil neoblomně Bob. „Spousta z vás má pistole. Ty po vás nechceme. Zjistěte si, který ženský uměj střílet a který ne, a podle toho je rozdejte. Sestěhujeme je dohromady.“

„Aspoň budou moct hrát bingo,“ uchechtl se Frank a Bob se zasmál s ním. Tohle už se mu zamlouvalo víc.

„V noci kolem rozestavíme náklaďáky, aby bylo dost světla.“ Otočil se na Sonnyho Dotsona, majitele Island Amoco, jediné čerpací stanice na Jenny. Sonnyho hlavní prací nebylo čepovat palivo do aut – vždyť na ostrově nebylo pomalu ani dost místa na ježdění a na pevnině se dalo nabrat o deset centů levněji –, ale do rybářských lodí a do motorových člunů, které měl přes léto ve svém improvizovaném přístavu. „Budeš nás zásobovat benzínem, Sonny?“

„Dostanu to zaplacený v hotovosti?“

„Zachráníš si tim krk,“ opáčil Bob. „Až se věci vrátěj do normálu – jestli vůbec někdy –, tak to srovnáme.“

Sonny se rozhlédl kolem, setkal se jen s ostrými pohledy, a pokrčil rameny. Tvářil se trochu nevrle, to jo, vyprávěl druhý den Davey Maddie, ale hlavně se z toho všeho tvářil dost vedle.

„Zbylo mi tam ale akorát nějakejch patnáct set litrů,“ prohlásil. „Většinou nafty.“

„Máme tu na ostrově pět generátorů,“ ozval se Burt Dorfman (když Burt promluvil, všichni poslouchali; jako jediného Žida na ostrově ho považovali za člověka jednak donkichotského a jednak nebezpečného, něco jako orákulum, které pracuje na půl směny). „Všechny běžej na naftu. Můžu na ně namontovat světla, když bude třeba.“

Tlumené mumlání. Jestli Burt řekl, že to může udělat, pak určitě mohl. Byl to židovský elektrikář a na ostrovech panovalo hluboké, ač nikdy nevyslovené přesvědčení, že židovští elektrikáři jsou ti nejlepší.

„Nasvítíme ten hřbitov jak divadelní jeviště,“ prohlásil Bob.

Pak vstal Andy Kingsbury. „Slyšel jsem ve zprávách, že když některou z těch bestií střelíte do hlavy, většinou už se nezvedne, i když někdy taky.“

„Máme motorový pily,“ dodal chladně Bob, „a co nezůstane ležet… u toho se postaráme, aby se to živý moc daleko nedostalo.“

Čímž bylo v podstatě řečeno vše, zbývalo už jen připravit ten rozpis hlídek.

Uplynulo šest dní a šest nocí a hlídky rozestavené kolem hřbitova si začínaly připadat trochu hloupě („Tak ani nevim, jesi tady stojim na stráži, nebo se jen dloubu v nose,“ prohodil jednou odpoledne Orrin Campbell, když společně s dalšími asi deseti muži hrál u brány hřbitova poker), když se to najednou začalo dít… a jakmile to začalo, dělo se to velice rychle.

Dave pak vyprávěl Maddie, že zaslechl zvuk, jako když za větrné noci kvílí meluzína v komíně, načež se odvalil náhrobní kámen z místa posledního odpočinku Fournierovic syna Michaela, který zemřel v sedmnácti letech na leukemii (velká tragédie, byl jejich jediné dítě a oni takoví milí lidé). Za chvíli se nad zem zvedla rozdrásaná ruka ozdobená mechem zarostlým prstýnkem Yarmouthské akademie a začala šátrat v husté trávě. Během toho šátrání se jí ulomil prostředníček.

Hlína se vzedmula jako (jako břicho těhotný ženský, když přijde její čas, řekl málem Dave, ale radši honem vymyslel něco jiného) velká vlna v ústí těsné jeskyně, a pak se mladý Fournier posadil, i když mladého Fourniera nepřipomínal už ani trochu, po těch bezmála dvou letech v zemi opravdu ne. Z toho, co mu zbylo z obličeje, mu trčelo pár třísek, popisoval ho Davey, a v dlouhých vlasech měl kousky světle modré látky. „Ty byly z vložky rakve,“ vysvětlil jí Davey s pohledem sklopeným ke svým neklidně se kroutícím rukou. „To vim stejně jistě, jako že se Dave jmenuju.“ Odmlčel se, pak dodal: „Díky bohu, že u toho nebyl jeho táta.“

Maddie přikývla.

Muži na hlídce, zhnusení a zároveň k smrti vyděšení, začali na oživlou mrtvolu někdejšího středoškolského šampiona v šachu a vynikajícího polaře na druhé metě pálit z pušek a během chvíle ho rozstříleli na cucky. Některé z panických výstřelů odštíply kusy mramoru z náhrobního kamene a bylo velké štěstí, že se všichni ozbrojení muži v okamžiku, kdy ten ohňostroj začal, nacházeli v podstatě na jednom místě, protože kdyby stáli na dvou křídlech, jak to původně plánoval Bob Daggett, s největší pravděpodobností by se povraždili navzájem. Takhle nepřišel žádný z nich k úrazu, přestože Bud Meechum objevil druhý den ve své košili nanejvýš podezřelou díru.

„Nejspíš sem si to roztrhnul vo ňákou vostružinu,“ prohlašoval. „Roste jich tam na tom konci ostrova děsně moc.“ Nikdo se s ním o to nepřel, nicméně začernalé okraje díry dovedly jeho vyděšenou manželku k závěru, že podezřelý otvor mu do rukávu musel protrhnout trn opravdu velkého kalibru.

Mladý Fournier padl zpátky na záda a většina jeho těla zůstala nehybně ležet, i když některé části sebou dosud cukaly… pak se ale začal otřásat celý hřbitov, jako by na něm řádilo zemětřesení – ovšem jen na něm, nikde jinde.

K tomu všemu došlo zhruba hodinu před setměním.

Burt Dorfman už dřív přidělal na baterii z traktoru sirénu, a Bob Daggett ji teď zapnul. Během dvaceti minut byla na hřbitově většina chlapů z městečka.

A ještě že tak, říkal Dave Eamons, protože pár z těch mrtváků málem uteklo. Starý Frank Daggett, který měl před sebou ještě dvě hodiny života, než ho ze všeho toho vzrušení skolí infarkt, usměrňoval nově příchozí tak, aby se ani oni navzájem nepostříleli, a posledních deset minut to na jennyském krchově vypadalo jako v bitvě u Bull Runu. Ke konci všeho toho střílení už byl vzduch tak prosycený střelným prachem, že se jím někteří muži až dusili. Ještě silnější než zápach střelného prachu byl ovšem kyselý pach zvratků… navíc byl i pronikavější a vydržel déle.

A přece se někteří z nich pořád kroutili jako hadi s přeraženou páteří – většinou ti čerstvější.

„Burte,“ křikl Frank Daggett. „Máš ty motorovky?“

„Mám,“ přikývl Burt, ale hned se mu zvedl žaludek a z úst mu vyšel chrčivý zvuk, jako když se cikáda zavrtává do kůry stromu. Nemohl odtrhnout zrak od těch svíjejících se mrtvol, od vyvrácených náhrobních kamenů ani od zejících jam, z nichž mrtví vylezli. „Vzadu v autě.“

„Je v nich dost benzínu?“ Na Frankově staré, lysé hlavě vystupovaly modré žíly.

„Jo.“ Burt si držel dlaň před pusou. „Omlouvám se.“

„Klidně to tady vyklop,“ vybídl ho řízným tónem Frank, „ale pohni u toho kostrou, ať už jsou ty pily tady. A ty… ty… ty… ty…“

Poslední „ty“ patřilo jeho prasynovci Bobovi.

„Já nemůžu, Franku,“ vypravil ze sebe celý bledý Bob. Rozhlédl se kolem, kde ve vysoké trávě leželo asi pět nebo šest jeho přátel a sousedů. Nepadli v boji; jen omdleli. Většina z nich viděla vstávat z hrobu své vlastní příbuzné. Buck Harkness natažený támhle pod osikou se sám účastnil křížové palby, která rozmetala na kusy jeho zesnulou manželku; když viděl, jak jí vzadu z hlavy vystříkl šedý, zetlelý, červy prolezlý mozek, podlomily se pod ním nohy.

„Nemůžu. Prostě ne–“

Vtom mu na tváři přistála facka z Frankovy artritidou pokřivené, a přece dosud jako kámen pevné dlaně.

„Můžeš, a taky to uděláš, kamaráde.“

Bob odešel s ostatními.

Frank Daggett je zachmuřeně sledoval a škrábal se u toho na hrudi, odkud mu začínaly až k lokti levé ruky vybíhat zášlehy bolesti. Možná byl starý, ale rozhodně nebyl hloupý, takže moc dobře věděl, od čeho ta bolest je a co znamená.

„Povídal, že mu z toho asi rupne srdce, a klepal si při tom na hrudník,“ pokračoval Dave a názorně si položil dlaň na kopeček svého vlastního levého prsního svalu.

Maddie přikývla, že rozumí.

„Řekl mi: ‚Kdyby se se mnou něco stalo dřív, než se tendle bordel uklidí, Davey, převezmeš to ty s Burtem a Orrinem. Bobby je správnej kluk, ale mám pocit, že zrovna teď trochu ztratil kuráž, a víš, jak to chodí – když chlap ztratí kuráž, už se mu taky nemusí vrátit.‘“

Maddie znovu přikývla a pomyslela si, jaké má štěstí – obrovské štěstí –, že není chlap.

„A pak jsme se do toho pustili,“ pokračoval Dave. „Do uklízení toho bordelu.“

Maddie přikývla potřetí, ale tentokrát se jí navíc asi něco ozvalo z útrob, protože Dave hned dodal, že klidně skončí, jestli je to na ni už moc; klidně rád skončí.

„Já to snesu,“ odvětila šeptem. „Možná by ses divil, Davey, kolik toho snesu.“ Když to řekla, zvědavě se na ni zadíval, ale Maddie odvrátila oči dřív, než by si v nich stačil to tajemství přečíst.

Dave o tom tajemství nevěděl, protože o něm nevěděl nikdo na Jenny. Tak to Maddie chtěla a tak to taky podle ní mělo zůstat. Bývaly doby, třeba v oné sklíčené temnotě prvotního šoku, kdy předstírala, že všechno zvládá. A pak se stalo něco, co ji přinutilo všechno zvládnout. Čtyři dny předtím, než hřbitov na ostrově vyvrhl na denní světlo své mrtvé, se Maddie Paceová ocitla před prostou volbou: buď to zvládne, nebo umře.

Seděla v obývacím pokoji, usrkávala ze skleničky brusinkové víno, které si společně s Jackem udělali minulý srpen – už se to zdálo strašně dávno –, a bavila se věcí tak banální, až to bylo k smíchu. Pletla věci na miminko. Konkrétně botičky. Ale co jí zbývalo? Vypadalo to, že do obchodů na druhé straně zálivu se nějakou dobu nikdo nepodívá.

Vtom cosi narazilo do okna.

Netopýr, napadlo ji a zvedla oči. Jehlice v rukou se jí zastavily. Zdálo se, že se tam venku ve větrné temnotě trhaně hýbe něco většího. Petrolejku měla nastavenou na největší plamen a od okenních tabulek se odráželo příliš mnoho světla, takže si nemohla být jistá. Natáhla ruku, aby plamen ztlumila, když vtom se náraz ozval znovu. Okenní tabulky se zatřásly. Zaslechla, jak se na parapet sype suchý tmel. Vzpomněla si, že Jack plánoval okna tenhle podzim zasadit znovu, a najednou jí blesklo hlavou: Třeba se kvůli tomu vrátil. Takový nesmysl, leží přece na dně moře… i když…

Seděla s hlavou nakloněnou ke straně, ve strnulých rukou pletení. Malou růžovou botičku. Modrý pár už měla hotový. Najednou toho slyšela tolik. Vítr. Vzdálené hřmění příboje na Pobřeží cvrčků. Tiché sténání samotného domu, jako když se stará babička převaluje v posteli. Tikání hodin na chodbě.

„Jacku?“ řekla do tiché noci, která už vůbec nebyla tichá. „Jsi to ty, miláčku?“ Pak se sklo okna vysypalo dovnitř do pokoje a to, co vlezlo za ním, nebyl ani tak Jack, jako spíš jen kostra s několika rozvěšenými cáry zetlelého masa.

Na krku se mu dosud houpal kompas, i když celý zarostlý mechem.

Rozplácl se na podlahu a závan větru za ním vzedmul pleskající závěsy. Pak se zvedl na kolena a upřel na ni černé důlky, v nichž se mu usadili vilejši. Zachraptěl. Otevřel bezmasá ústa a zacvakal zuby. Měl hlad… ale slepičí polévka s nudlemi mu tentokrát asi stačit nebude. Ani ta, co se prodává v plechovce.

Všimla si, že se za těmi temnými dírami, v nichž si hověli vilejši, převaluje jakási šedá hmota, a pochopila, že se dívá na zbytky Jackova mozku. Seděla tam jako přimrazená, zatímco on vstal a s nataženýma rukama se blížil k ní. Na koberci za ním zůstávaly mokré černé šlápoty. Páchl solí a mořskými hlubinami. Natahoval prsty. Zuby mu mechanicky cvakaly. Maddie viděla, že na sobě má zbytky té červeno-černé kostkované košile z L. L. Bean’s, kterou mu koupila k minulým Vánocům. Stála hotové jmění, ale Jack si pořád liboval, jak je mu v ní teploučko, a vida, kolik toho vydržela, kolik toho z ní zůstalo i po takové době pod vodou.

V okamžiku, kdy se pavučiny kostí, jež mu zbyly z prstů, dotkly jejího krku, ucítila v břiše kopání – úplně poprvé –, rázem z ní vyprchala všechna ztuhlá hrůza, kterou dosud pokládala za klid, a ona té věci zarazila jednu pletací jehlici do oka.

S nechutnými dusivými zvuky, podobnými těm, jaké vydává čerpadlo na odsávání močůvky, se Jack zapotácel a začal jehlici drápat ven. Před otvorem, kde kdysi míval nos, se mu pohupovala nedokončená růžová botička. Maddie sledovala, jak se z té nosní dutiny vyplazil mořský slimák a přelezl z ní na botičku, kde po něm zůstávala slizká stopa.

Jack přepadl přes stolek, který si těsně po svatbě pořídila na jednom zahradním výprodeji – dlouho se nemohla rozhodnout, jestli ho koupit, zakoušela kvůli němu hotová muka, až Jack nakonec prohlásil, že ho buď ona koupí do obýváku, nebo za něj on té bábě, co ho prodává, zaplatí dvojnásobnou cenu a pak ho rozštípe na podpal…

… rozštípe…

Dopadl na podlahu a místností se rozlehlo pronikavé zapraštění, jak se jeho horečné, křehké tělo rozpadlo vedví. Pravá ruka konečně vytrhla z očního důlku pletací jehlici, zapatlanou od tlející mozkové tkáně, a odhodila ji stranou. Horní část Jackova těla se začala plazit směrem k ní. Zuby o sebe vytrvale skřípaly.

Napadlo ji, že se na ni možná pokouší usmát, když vtom dítě začalo znovu kopat a ona si vzpomněla, jak netypicky unaveně a rozladěně působil tehdy na výprodeji Mabel Hanrattyové: Kristovy rány, tak ho kup, Maddie! Už mě to nebaví! Chci jít domů a dát si večeři! Jestli sebou nepohneš, tak za něj tý starý bábě dám dvakrát tolik, kolik chce, a rozštípu ho na podpal…

Kolem kotníku se jí sevřely studené, vlhké prsty; špinavé zuby se chystaly zakousnout. Zabít ji i dítě. Vytrhla se mu, zůstal mu jen pantofel, který chvíli ožvykoval a pak odhodil.

Když se vrátila z předsíně, plazil se bezmyšlenkovitě do kuchyně – tedy přinejmenším ta jeho horní polovina –, kompas za sebou táhl po dlaždičkách. Sotva ji zaslechl, zvedl hlavu a jí se zdálo, jako by těsně předtím, než sekera zasvištěla vzduchem a rozštípla mu lebku, jako on chtěl rozštípat onen stolek, zahlédla v těch černých důlcích jakousi nechápavou otázku.

Hlava se mu rozloupla na dva kusy, mozek se vylil po dlaždičkách jako zkažená ovesná kaše, mozek, který se hemžil mořskými slimáky a rosolovitými červy, mozek, který páchl jako nafouklá, zetlelá mrtvolka sviště na parné letní louce.

Ale ruce dál škrábaly a chřestily po kuchyňských dlaždičkách jako hejno brouků.

Sekala… a sekala… a sekala.

Konečně se nic nehýbalo.

Podbřiškem jí projela ostrá bolest a ji v tom okamžiku zachvátila děsivá panika: Copak potratím? Copak to skončí potratem? Ale bolest přešla a miminko začalo znovu kopat, ještě silněji než prve.

Vrátila se do obýváku, v ruce dosud sekeru, která teď páchla po vnitřnostech.

Jeho nohám se bůhvíjak podařilo postavit.

„Jacku, tolik jsem tě milovala,“ pronesla, „ale tohle nejsi ty.“ Obloukem švihla sekerou, která mu proťal pánev, prořízla koberec a skončila hluboko v pevných dubových prknech pod ním.

Nohy se oddělily, asi pět minut se neovladatelně klepaly, ale pak se začaly postupně uklidňovat. Nakonec se i prsty přestaly cukat.

Natáhla si kuchyňské chňapky, kousek po kousku ho zabalila do izolačních dek, které si Jack schovával v garáži a které ani po jeho smrti nevyhodila – za chladných dní se přehazovaly přes vrše, aby v nich humři neumrzli –, a odnosila ho dolů do sklepa.

V jednom okamžiku se jí kolem zápěstí sevřela useknutá ruka. Zůstala nehybně stát a s bušícím srdcem čekala, až se ruka nakonec sama od sebe pustila. A tak to celé skončilo. Tak skončil Jack.

Pod domem byla nevyužitá, zanesená nádrž na vodu – Jack ji plánoval jednou znovu uvést do provozu. Maddie odsunula těžké betonové víko, takže jeho stín ležel na hliněné podlaze jako částečné zatmění, a pak ho kus po kusu naházela dolů, jen to žbluňkalo. Když se zbavila všeho, vrátila těžké víko zpátky na místo.

„Odpočívej v pokoji,“ zašeptala a vnitřní hlas jí odpověděl, že její manžel odpočívá ve vodojemu a ne v pokoji, načež se rozplakala a po chvíli i hystericky rozkřičela a začala si rvát vlasy a drásat si prsa do krve a v duchu ji napadlo: Zešílela jsem, chovám se jako šíle–

Ale než tu myšlenku stačila dokončit, omdlela a zhroutila se na podlahu. Mdloby přešly plynule ve spánek, a když se druhý den ráno probudila, cítila se v pořádku.

Ale nikomu o tom nikdy neřekne.

Nikdy.

„Já to snesu,“ zopakovala Daveovi Eamonsovi a zahnala v duchu obraz pletací jehlice se zavěšenou botičkou, kterak trčí z oslizlého očního důlku té věci, jež kdysi bývala jejím manželem a spolustvořitelem dítěte v jejím lůně. „Vážně.“

A tak jí to vypověděl, možná proto, že to prostě někomu vypovědět musel, jinak by se zbláznil, jen ty nejhorší části trochu přikrášlil. Řekl jí, že pilami rozřezaly ty nebožtíky, kteří svéhlavě odmítali vrátit se do země mrtvých, ale zamlčel, jak se některé části jejich těl dál svíjely – dlaně oddělené od paží se beze smyslu svíraly, chodidla zbavená nohou kopala do kulkami zdrásané půdy hřbitova, jako by se chtěla dát na útěk – a jak tyhle části polili naftou a zapálili. To Maddie ani vyprávět nemusel. Viděla tu pohřební hranici až z domova.

Později pokropila uhasínající plameny hadice jediného hasičského vozu na ostrově, ačkoli nebyla moc velká pravděpodobnost, že by se oheň rozšířil, protože ostrý východní vítr odnášel všechny žhavé jiskry směrem k moři. Když už nezůstalo nic než páchnoucí, lojovitá hromada (a ještě i v té hromadě se tu a tam něco hnulo, jako tik v unaveném svalu), nastartoval Matt Arsenault svůj starý buldozer D-9 Caterpillar – jeho obličej vypadal nad zubatou ocelovou lžící a pod vyšisovanou řidičskou čepicí bledý jako tvaroh – a zahrnul celou tu pekelnou změť hlínou.

Když si Frank odvedl Boba Daggetta, Davea Eamonse a Cala Partridge stranou, právě vycházel měsíc. Otočil se na Davea.

„Věděl jsem, že to přijde, a je to tady,“ řekl.

„O čem to mluvíš, Franku?“ zeptal se Bob.

„O svým srdci,“ odpověděl Frank. „Má to spočítaný, mrcha jedna.“

„Ale no tak, strejdo –“

„Žádný ale no tak, strejdo,“ odsekl stařík. „Nemám čas poslouchat tvoje jalový řeči. Půlka mejch kamarádů odešla úplně stejně. Neni to zrovna procházka růžovym sadem, ale mohlo bejt i hůř; mám sakra štěstí, že mě nakonec nedostanou cigarety.

Jenže je teďka třeba brát v úvahu všecky ty věci, co se tady dějou, a k tomu bych rád řekl, že až mě to položí, chci taky zůstat ležet. Cale, strč mi tu svoji flintu do levýho ucha. Dave, až zvednu levou ruku, ty mi ji strčíš do podpaží. A Bobe, ty mi ji polož přímo na srdce. Odříkám teď otčenáš, a až řeknu amen, všichni tři najednou zmáčknete spoušť.“

„Ale strejdo –“ vypravil ze sebe Bob. Zavrávoral na patách.

„Povídám ti, ať s tímdle vůbec nezačínáš. A neopovažuj se mi tady omdlít, ty bábovko. Teď pohni zadkem a stoupni si sem.“

Bob ho poslechl.

Frank se po všech třech rozhlédl. Byli stejně bledí jako Matt Arsenault, když buldozerem zahrnoval pozůstatky mužů a žen, které znal už jako malý kluk v krátkých kalhotách a sandálech na nohou.

„Hlavně ať to nezvořete, chlapi,“ pokračoval Frank. Mluvil ke všem třem, ale zrak upíral především na svého prasynovce. „Kdyby vás chtělo napadnout, že z toho couvnete, tak nezapomeňte, že já bych to pro kterýhokoli z vás udělal taky.“

„Dost řečí,“ zarazil ho chraplavě Bob. „Mam tě rád, strejdo Franku.“

„Ty sice nejseš takovej, jako bejval tvuj táta, Bobby Daggette, ale taky tě mam rád,“ pronesl Frank klidně, pak s bolestivým zasténáním zvedl ruku nad hlavu, jako když člověk v New Yorku honem potřebuje sehnat taxík, a začal odříkávat svou poslední modlitbu. „Otče náš, jenž jsi na nebesích… Kriste, to je bolest! … posvěť se jméno Tvé… sakra práce! … přijď království Tvé, buď vůle Tvá jako v nebi, tak i… tak i…“

Frankova zvednutá ruka už se teď nekontrolovaně klepala. Dave Eamons, s puškou zasazenou do starochova podpaží, ji sledoval stejně pozorně, jako dřevorubec sleduje vysoký strom, který vypadá, že by mohl vyvádět neplechu a spadnout na špatnou stranu. V té chvíli už přihlíželi všichni muži z ostrova. Na Frankově bledém čele vystoupily velké krůpěje potu. Cenil svou pravidelnou, zažloutlou zubní protézu a Dave z jeho dechu cítil Polident.

„… tak i na zemi!“ vyrazil ze sebe. „A neuveď nás v pokušení, alezbavnásvšehozléhodoprdelenavěkyvěkůAMEN!“

Všichni tři vystřelili, Cal Partridge a Bob Daggett následně svorně omdleli, ale Frank už nikdy znovu nevstal.

Frank Daggett chtěl zůstat mrtvý, a to se mu taky vyplnilo.

+ + +

Jakmile Dave začal tuhle historku vyprávět, musel ji už dokončit, a tak si v duchu nadával, že vůbec začínal. Měl prve naprostou pravdu; nebylo to nic pro těhotnou ženskou.

Ale Maddie mu dala pusu a řekla mu, že podle ní se s tím popasovali skvěle a Frank Daggett zrovna tak. Dave vycházel ven trochu omámený, jako by právě dostal na tvář pusu od ženy, kterou nikdy předtím neviděl.

A vzato kolem a kolem to vlastně byla pravda.

Sledovala ho, jak odchází po pěšině k polní cestě, která na Jenny fungovala jako jedna ze dvou hlavních silnic, a jak zatáčí doleva. Měl v tom měsíčním světle trochu nejistý krok, nejspíš únavou, napadlo ji, ale zčásti určitě taky šokem. Její srdce zamířilo ven za ním… za nimi všemi. Měla chuť Daveovi říct, že ho má ráda, a políbit ho přímo na rty, ne se ho jen letmo dotknout na tváři, i když on by si podobné chování mohl špatně vyložit, přestože byl tak hrozně unavený a ona v pátém měsíci.

Ale měla ho ráda, všechny je měla ráda, protože si prošli opravdovým peklem, aby jí na tomhle maličkém kousku země čtyřicet mil od pobřeží zajistili bezpečí.

Pro ni a pro její dítě.

„Budu muset porodit doma,“ řekla tiše, když Dave zmizel z dohledu za tmavou siluetou Pulsiferovic satelitu. Zvedla oči k měsíci. „Budu muset porodit doma… ale dobře to dopadne.“

OBDOBÍ DEŠŤŮ

Když John a Elise Grahamovi konečně našli cestu do Willow, malého městečka v Maine, drobného zrnka písku uprostřed pochybné perly, bylo už půl šesté odpoledne. Willow leželo jen pár kilometrů od Hempsteadské usedlosti, ale cestou dvakrát špatně odbočili. Když dorazili na Hlavní třídu, byli oba skoro upečení a v dost špatném rozpoložení. Cestou ze St. Louis se jim ve fordce rozbila klimatizace a venku mohlo být dobrých pětačtyřicet. I když o to zas tak nejde, pomyslel si John Graham. Problém je většinou spíš dusno, ne horko. A dneska měl pocit, že stačí natáhnout ruku ven a může ždímat samotný vzduch. Nebe nad hlavou bylo jasně a čistě modré, ale z té vlhkosti ve vzduchu se zdálo, že začne každou chvíli pršet. Houby každou chvíli – zdálo se, že prší už teď.

„Támhle je ten krámek, co o něm mluvila Milly Cousinsová,“ ukázala Elise.

John si odfrkl. „Nevypadá zrovna jako velkoobchod pro nové tisíciletí.“

„Ne, to teda ne,“ přikývla opatrně Elise. Oba se chovali opatrně. Byli svoji už dva roky a pořád se moc milovali, ale ze St. Louis to sem byl pořádný kus cesty, navíc v autě s rozbitým rádiem a klimatizací. John doufal, že si léto ve Willow náležitě užijí (proč by taky ne, když jim všechno cvakala Missourská univerzita), ale říkal si, že přinejmenším týden potrvá, než se tady zabydlí a trochu se rozkoukají. A v takovém pařáku se hádka zrodí raz dva. Ani jeden z nich by si takový začátek společného léta nepřál.

Pomalu se po Hlavní třídě blížili ke Koloniálu a železářství Willow. Nad jedním rohem verandy visel zrezivělý znak s modrou orlicí, z čehož si John vyvodil, že tu zároveň sídlí i místní pošta. Koloniál působil v odpoledním slunci dost ospale, vedle cedule s nabídkou ITALSKÉ CHLEBÍČKY * PIZZA * SMÍŠENÉ ZBOŽÍ * RYBÁŘSKÉ LÍSTKY stálo jen jediné auto, omlácené volvo, nicméně v porovnání se zbytkem města to tady doslova kypělo životem. V okně poblikávala neonová reklama na pivo, přestože do setmění zbývaly ještě skoro tři hodiny. Dost radikální tah, pomyslel si John. Doufám, že si ten neon aspoň nechal schválit městskou radou, než ho tam pověsil.

„Já myslela, že v Maine přes léto není pro turisty k hnutí,“ prohodila Elise.

„Zdá se, že Willow je asi dost stranou všech turistických tras,“ opáčil.

Vystoupili z auta a vylezli po schůdcích na terasu. V proutěném houpacím křesle tu seděl stařík ve slamáku a prohlížel si je pronikavýma modrýma očkama. Balil si právě cigaretu a sypal při tom tabák na psa, který se mu zmořeně válel u nohou. Byl to velký žlutý pes neurčitého vzhledu a rasy. Packy měl natažené přímo pod jednu zatočenou nohu křesla. Stařík si psa nevšímal, skoro jako by o něm ani nevěděl, ale pokaždé, když se zhoupl, zastavila se noha křesla asi centimetr od zranitelných pracek. Elise to nesmírně fascinovalo.

„Zdravíčko, mladá paní a mladej pane,“ pozdravil je starý džentlmen.

„Dobrý den,“ odpověděla Elise a váhavě se na něj pousmála.

„Zdravím,“ přidal se John. „Já jsem –“

„Pan Graham,“ doplnil ho stařík nevzrušeně. „Pan a paní Grahamovi. Co si na léto pronajali Hempsteadskou usedlost. Povídá se, že píšete knížku.“

„O francouzských přistěhovalcích v sedmnáctém století,“ přisvědčil John. „Koukám, že se tu všechno hned rozkřikne.“

„Aby ne,“ přikývl staroušek. „Maloměsto, víme?“ Zasadil si cigaretu do pusy, kde se okamžitě rozpadla a tabák se mu vysypal po nohách a psovi do zplihlé srsti. Pes se ani neotřepal. „Á, kurňašopa,“ ulevil si stařík a odlepil si rozbalený papírek od spodního rtu. „Ale co, stará stejně nechce, abych kouřil. Prej někde četla, že z toho může dostat raka i ona, nejen já.“

„Přijeli jsme si nakoupit zásoby,“ řekla Elise. „Je to nádherný starý dům, ale s prázdnou ledničkou.“

„Jo jo,“ přikývl stařík. „Moc mě těší. Já jsem ňákej Henry Eden.“ Natáhl k nim svraštělou ruku. John mu s ní potřásl a Elise následovala jeho příkladu. Oba se snažili třást co nejohleduplněji a stařík pokýval hlavou, jako by chtěl dát najevo, že to oceňuje. „Čekal jsem vás už před půl hodinou, asi jste někde špatně odbočili, ne? Na tak malý město tady máme až moc silnic, co?“ Rozesmál se. Byl to dutý, chraplavý smích, který záhy přešel v zahleněné kuřácké chrchlání. „Je to tady ve Willow hotový bludiště, jo jo.“ Znovu se uchechtl.

John se nepatrně zamračil „Proč byste nás měl čekat?“

„Volala Lucy Doucettová a povídala, že viděla ty nový projíždět kolem,“ odpověděl Eden. Vyndal si pytlík s tabákem, otevřel ho, zašátral v něm a vytáhl balíček papírků. „Vy sice Lucy neznáte, ale prej byste měli znát její praneteř.“

„Myslíte Milly Cousinsovou?“ zeptala se Elise.

„Jo jo,“ přisvědčil Eden. Začal sypat tabák. Trocha z něj přistála na cigaretovém papírku, ale většina skončila dole na psovi. Zrovna když si John Graham začal říkat, jestli ten pes náhodou není mrtvý, zvedl ocas a pšouknul si. Tak tím by se to vyjasnilo, pomyslel si John. „Ve Willow je každej příbuznej s každym. Lucy bydlí dole pod kopcem. Už jsem vám chtěl volat sám, ale když říkala, že sem stejně jedete…“

„Ale jak jste mohl vědět, že jedeme zrovna sem?“ namítl John.

Henry Eden pokrčil rameny, jako by říkal: Kam jinam byste asi tak mohli jet?

„Chtěl jste s námi o něčem mluvit?“ zeptala se Elise.

„Jo jo, v podstatě musím,“ odpověděl Eden. Zalepil cigaretu a strčil si ji mezi rty. John čekal, jestli se rozpadne jako ta předešlá. Byl z toho všeho mírně dezorientovaný, jako by nevědomky narazil na jakousi venkovskou verzi CIA.

Cigareta se bůhvíjak udržela pohromadě. Na jednom opěradle křesla byl připíchnutý kousek očazeného smirkového papíru. Eden o něj škrtl sirkou a plamínek přiložil k cigaretě, která rázem z poloviny shořela.

„Myslím, že byste tadyhle s paničkou měli strávit noc mimo město,“ vypravil ze sebe nakonec.

John zamžikal. „Mimo město? Proč bychom to dělali? Právě jsme přijeli.“

„I tak byste to měl zvážit, pane,“ ozval se hlas za Edenem.

Grahamovi zvedli oči a spatřili v nízkých zrezivělých dveřích koloniálu vysokou ženu se shrbenými rameny. Její hlava na ně koukala těsně nad starou plechovou cedulí propagující cigarety značky Chesterfield – JEDENADVACETKRÁT SKVĚLÝ TABÁK ZNAMENÁ JEDENADVACETKRÁT SKVĚLÉ POKOUŘENÍ. Vyšla ze dveří na verandu. V jedné ruce držela bochník chleba, v druhé šestibalení piva Dawson’s Ale.

„Laura Stantonová,“ představila se. „Ráda vás poznávám. Hrozně neradi bychom tady ve Willow působili nezdvořile, ale dneska večer tu máme období dešťů.“

John s Elise si vyměnili udivený pohled. Elise zvedla oči k nebi. Až na několik drobných bílých obláčků bylo celé čistě modré.

„Já vím, jak to vypadá,“ řekla paní Stantonová, „ale to vůbec nic neznamená, viď, Henry?“

„Tak tak,“ přikývl Eden. Jednou mohutně potáhl z polorozpadlé cigarety, načež ji odhodil přes zábradlí.

„Cítíte ve vzduchu tu vlhkost?“ pokračovala paní Stantonová. „A v tom to je, viď, Henry?“

„Jo jo,“ připustil Eden. „Ale hlavně to je sedm let. Na den přesně.“

„Na den přesně,“ přitakala Laura Stantonová.

Oba se v očekávání zadívali na Grahamovy.

„Promiňte,“ řekla nakonec Elise, „vůbec tomu nerozumím. To je nějaký místní vtip?“

Tentokrát si pohled vyměnili Henry Eden a Laura Stantonová a oba si přesně v tentýž okamžik povzdechli, skoro jako by to měli sehrané. „Jak já tohle nesnáším,“ pronesla Laura Stantonová, ačkoli John Graham nedokázal odhadnout, jestli to říkala staříkovi, nebo jen tak pro sebe.

„Není zbytí,“ odvětil Eden.

Přikývla, ale znovu si povzdechla. Byl to povzdech ženy, která si odložila těžké břemeno a ví, že ho teď bude muset zase zvednout.

„Ještě že se to nestává tak často,“ pokračovala paní Stantonová, „protože období dešťů do Willow přichází jen jednou za sedm let –“

„Sedmnáctýho června,“ přerušil ji Eden. „Období dešťů je každej sedmej rok sedmnáctýho června. Nikdy se to nemění, ani na přestupný roky. Trvá sice jen jednu noc, ale vždycky se tomu říkalo období dešťů. Ať se propadnu, jestli vím proč. Ty víš proč, Lauro?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou, „a ocenila bych, kdybys mi přestal skákat do řeči, Henry. Mám pocit, že začínáš senilnět.“

„No jo, tak promiň, že žiju, zrovna jsem jim vypad z rakve,“ odsekl dotčeně stařík.

Elise věnovala Johnovi kapku vyděšený pohled. Hrajou na nás divadlo? ptala se tím pohledem. Nebo jsou oba blázni?

John netušil, ale upřímně litoval, že se nevypravili na nákup do Augusty; cestou si někde u pumpy mohli navíc dát rychlou večeři.

„Teď dávejte pozor,“ oslovila je paní Stantonová laskavě. „Pokud budete mít zájem, zarezervovali jsme vám pokoj v motelu Wonderview u silnice do Woolwiche. Sice měli plno, ale majitel je můj bratranec, takže kvůli mně jeden pokoj uvolnil. Zítra se můžete vrátit a strávit tu s námi zbytek léta. Rádi vás tu uvidíme.“

„Jestli je to opravdu vtip, tak mi nedochází pointa,“ prohlásil John.

„Ne, není to vtip,“ ujistila ho. Podívala se na Edena, který krátce přikývl, ať pokračuje, ať to teď nevzdává. Pak se otočila zpátky na Johna a Elise, zdálo se, že sbírá sílu, a nakonec řekla: „Víte, každých sedm let tady ve Willow padají z nebe ropuchy. Tak. Teď to víte.“

„Ropuchy,“ hlesla Elise nepřítomným, zadumaným, jakoby zasněným hlasem.

„Jo jo, ropuchy!“ potvrdil zvesela Henry Eden.

John se opatrně rozhlížel kolem, jestli by se někde dovolal pomoci, kdyby bylo třeba. Ale na Hlavní třídě bylo pusto. Doslova vymeteno, napadlo ho. Nikde nejelo ani jediné auto, a po chodnících nešel ani jediný chodec.

Z toho by mohly být problémy, proletělo mu hlavou. Jestli jsou tihle dva vážně takoví cvoci, jak vypadají, mohly by z toho být vážné problémy. Zničehonic se mu vybavila povídka Loterie od Shirley Jacksonové, snad poprvé od střední školy, kdy ji četl.

„Nemyslete si, že tady před váma stojím a dělám ze sebe blázna, protože bych chtěla,“ prohlásila Laura Stantonová. „Já jenom konám svoji povinnost. Henry taky. Pochopte, to není jen nějaká přeháňka ropuch. To je slejvák.“

„Pojď,“ řekl John Elise a chytil ji nad loktem. Těm dvěma věnoval úsměv stejně pravý jako šestidolarová bankovka. „Moc nás těšilo.“ Než společně sešli po schůdcích z verandy, asi dvakrát se na toho staříka a na tu nahrbenou, bledou ženu otočil. Nezdálo se mu moc rozumné zůstat k nim obrácený zády natrvalo.

Žena vykročila za nimi a John málem škobrtl a spadl z posledního schodu.

„Já vím, těžko se tomu věří,“ pokyvovala hlavou. „Nejspíš si myslíte, že to nemám v hlavě v pořádku.“

„To vůbec ne,“ namítl John. Falešný úsměv na tváři už měl roztažený tak doširoka, že se koutky rtů málem dotýkaly ušních lalůčků. Proč proboha vůbec odjížděl ze St. Louis? Urazil skoro patnáct set mil, v autě bez rádia a bez klimatizace, aby tu nakonec narazil na farmáře Jekylla a paní Hydeovou.

„Na tom ale nesejde,“ pokračovala Laura Stantonová a podivná vážnost v její tváři i v jejím hlase zarazila Johna u nápisu ITALSKÉ CHLEBÍČKY, dosud dva metry od fordky. „Ani lidi, co slyšeli o deštích žab a ropuch a ptáků a podobných věcí, dost dobře nechápou, co se to ve Willow každých sedm let děje. Nechte si poradit aspoň v tomhle: jestli tady přece jen zůstanete, držte se radši celou dobu doma. Doma by se vám s největší pravděpodobností nemělo nic stát.“

„A zadělejte si okenice,“ dodal Eden. Pes pod křeslem zvedl ocas a vypustil další protáhlý, sténavý psí pšouk, jako by chtěl tuhle radu zdůrazdit.

„Jistě… jistě, to uděláme,“ vykoktala Elise a pak měl John najednou otevřené dveře na její straně vozu a cpal ji dovnitř.

„Spolehněte se,“ ujistil je přes zamrzlý úsměv.

„A vraťte se zejtra na kus řeči,“ zavolal Eden, když John obíhal fordku ke svým dveřím. „Uvidíte, že zejtra se s náma budete cejtit líp.“ Na okamžik se odmlčel, pak dodal: „Jestli tu do tý doby teda vydržíte, samozřejmě.“

John na ně mávl, sedl za volat a rozjel se.

Na verandě chvíli panovalo ticho. Stařík i žena s bledou, nezdravou pletí sledovali, jak se fordka vzdaluje po Hlavní třídě. Odjížděla o dost rychleji, než sem přijela.

„No, tak to máme za sebou,“ řekl pak stařík spokojeně.

„Jo,“ přisvědčila žena, „a připadám si jako totální blbka. Vždycky si připadám jako totální blbka, když vidím, jak na nás koukají. Na mě.“

„No jo,“ přikývl stařík, „ale je to jen jednou za sedm let. A musí se to udělat. Protože –“

„Protože je to součást rituálu,“ dopověděla zasmušile ona.

„Jo jo. Rituálu.“

A pes, jako by chtěl přisvědčit, že to tak opravdu je, znovu zvedl ocas a pšoukl si.

Žena do něj šťouchla botou a pak se s rukama v bok obrátila na starce. „To je ten nejsmradlavější čokl široko daleko, Henry Edene!“

Pes se se zamručením zvedl a odbelhal se dolů po schůdcích, jen jednou se zastavil, aby po Lauře Stantonové vrhl vyčítavý pohled.

„On s tím nic nezmůže,“ prohlásil Eden.

Žena si povzdechla a zadívala se za fordkou. „Je to škoda,“ řekla. „Vypadají tak sympaticky.“

„A s tím zase nezmůžeme nic my,“ uzavřel Henry Eden a začal si balit další cigaretu.

A tak Grahamovi nakonec přece jen povečeřeli v rychlém občerstvení u pumpy. Objevili jednu v sousedním městečku Woolwichi („sídlu malebného motelu Wonderview,“ prohodil John v marné snaze vyvolat u Elise úsměv) a usadili se k piknikovému stolku pod starou, rozložitou modrou jedlí. Restaurace velice výrazně, až křiklavě kontrastovala s budovami na Hlavní třídě ve Willow. Parkoviště tu bylo skoro plné (většina vozů, stejně jako ten jejich, měla poznávací značky jiných států), kolem se honily děti upatlané od zmrzliny a jejich rodiče se zatím procházeli po trávě, plácali muchničky a čekali, až jejich číslo vyvolají tlampačem. Stánek nabízel poměrně bohaté menu. Vlastně si tu člověk může dát, co chce, napadlo Johna, jen to nesmí být tak velké, aby se to nevešlo do fritovacího hrnce.

„Mám pocit, že v tom městě nevydržím ani dva dny, natož dva měsíce,“ pronesla Elise. „Pro mě už to tam úplně ztratilo lesk, Johnny.“

„Byl to jen vtip, nic víc. Prostě si tam z turistů takhle střílejí. Akorát s tím zašli až moc daleko. Nejspíš si za to už teď pořádně nadávají.“

„Tvářili se vážně,“ namítla. „Jak se tam mám teď vrátit a po tomhle se tomu staříkovi podívat do očí?“

„Já bych si s tím nedělal hlavu – podle toho, co předváděl s tím tabákem, bych řekl, že už dospěl do stadia, kdy se s každým potkává poprvé. I s kamarády z dětství.“

Elise se chvíli snažila ovládnout cukající koutky úst, ale nakonec vyprskla smíchy. „Ty jsi hroznej!“

„To ne, myslím to vážně. Neříkám, že měl zrovna Alzheimera, ale rozhodně vypadal na to, že doma bez mapy netrefí ani na záchod.“

„A kde myslíš, že byli všichni ostatní? Mně se zdálo, že v tom městě snad ani nikdo nežije.“

„Možná pořádali farmáři nějakou slavnostní večeři, nebo se sešli na partičce karet někde u zednářů,“ odpověděl John a protáhl se. Pak nakoukl do jejího košíčku. „Tys toho moc nesnědla, beruško.“

„Beruška neměla moc hlad.“

„Říkám ti, že to byl jen vtip,“ opakoval a vzal ji za ruce. „Tak si to tak neber.“

„Jsi si opravdu, ale naprosto jistý, že v tom nebylo nic víc?“

„Opravdu naprosto. Vždyť si to vem – každých sedm let prší ve Willow z nebe ropuchy? Zní to jak úryvek z nějakého monologu Stevena Wrighta.“

Unaveně se usmála. „Neprší,“ opravila ho, „přímo lejou.“

„Jasně, přesně podle toho klasického rybářského kréda – když už o něčem mluvím, tak ať to stojí za to. Za mých mladých let se třeba na letních táborech pořádaly lovy na sluky. Vždycky se někomu namluvilo, že se půjdou chytat sluky do pytle, ať se postaví někde daleko v lese, že k němu ty sluky naženeme, a pochopitelně jsme místo toho šli domů a nechali ho tam stát, až mu to dojde. Tohle je v podstatě totéž. A když nad tím přestaneš tak hloubat, vlastně to zas až tolik nepřekvapí.“

„Jak to, že ne?“

„Prostě u lidí, co si většinu ročního příjmu vydělají v létě na turistech, se vytvoří taková táborová mentalita.“

„Ale ta ženská se nechovala, jako kdyby šlo o vtip. Po pravdě řečeno, Johnny – docela mě vyděsila.“

Obvykle přátelská tvář Johna Grahama ztvrdla a zpřísněla. Ten výraz se k té tváři nehodil, a přece nevypadal falešně ani neupřímně.

„Já vím,“ přikývl a začal sbírat obaly, ubrousky a umělohmotné košíky. „A za to se nám taky omluví. Nemám nic proti tomu, když si někdo z někoho jen tak vystřelí, ale jakmile začne děsit moji ženu – a vůbec, vždyť mě trochu vyděsili taky –, tak říkám dost. Pojedeme?“

„A trefíš zpátky?“

Pousmál se a hned zas vypadal jako ten starý John. „Trousil jsem cestou drobky chleba.“

„Ty jsi tak mazaný, miláčku,“ pochválila ho a vstala. Znovu se usmívala a to John rád viděl. Zhluboka se nadechla – takový nádech dělal s její tenkou domácí košilí hotové divy, zejména vpředu – a vypustila vzduch z plic. „Aspoň to dusno že už přešlo.“

„To jo.“ John od boku hodil odpadky do koše a mrkl na ni. „Takže asi tolik k období dešťů.“

Když ale sjeli na silnici k Hempsteadu, dusno se vrátilo, navíc v nečekané síle. John měl pocit, že se mu tričko proměnilo v lepkavou pavučinu, která mu lne na prsa i na záda. Nebe, které mezitím získalo jemný nádech večerních červánků, bylo dosud jako vymetené, ale přesto si říkal, že mít brčko, mohl by jím pít přímo ze vzduchu.

U silnice stál jediný další dům, přímo na úpatí dlouhého kopce, na němž se nacházela Hempsteadská usedlost. Když projížděli kolem, John si všiml, že v jednom okně stojí ženská postava a hledí na ně.

„Heleď, támhle máme tu pratetku tvojí kamarádky Milly,“ prohodil. „Vážně moc hodná, že nenechala ty cvoky tam u koloniálu ve štychu a zavolala jim, že už jedeme. Zajímalo by mě, jestli by na nás vytáhli prdící polštářky, upíří zuby a elektrošoky při podávání ruky, kdybychom se tam zdrželi dýl.“

„Místo prdících polštářků měli toho psa.“

John se rozesmál a přikývl.

Za pět minut už zatáčeli na příjezdovou cestu k domu. Byla nepříjemně zarostlá plevelem a trpasličími keříky, se kterými se John chtěl popasovat hned teď ze začátku léta. Hempsteadská usedlost byl vlastně rozlehlý venkovský statek, k němuž se v průběhu mnoha po sobě jdoucích generací přistavovalo pokaždé, kdy bylo třeba – anebo byla zrovna chuť. Vzadu stála stodola, spojená s domem třemi velkými, cikcak poskládanými kůlnami. V rozpuku raného léta se dvě z nich téměř celé ztrácely pod voňavým porostem zimolezu.

Byl odsud nádherný výhled na město, zejména za podobně jasných večerů. John se na moment podivil, jak za takového dusna vůbec může být takhle jasno. Elise se postavila vedle něj před auto a tak tam chvíli stáli, ruce navzájem kolem pasu, a hleděli na kopečky, jež se pod nimi vlnily směrem k Augustě, až se v dálce ztrácely ve stínech večera.

„Je tu krásně,“ zašeptala.

„A poslouchej,“ řekl.

Asi padesát metrů za stodolou začínala bažinatá půda s rákosím a vysokou trávou, a v té teď prozpěvovaly žabí sbory, poskakovaly a nafukovaly tváře, které jim pánbůh kdovíproč udělal tak veliké.

„No, tak žáby se nakonec přece jen dostavily,“ prohodila.

„Ale ne ropuchy.“ Zvedl oči k jasnému nebi, na němž se právě vynořilo chladně planoucí oko Venuše. „Už se sem ženou, Elise! Támhle nahoře! Mraky ropuch!“

Zahihňala se.

„‚Dnešního večera se v malém městečku Willow,‘“ začal deklamovat, „‚střetla studená fronta ropuch s teplou frontou čolků, a výsledkem bylo –‘“

Šťouchla ho loktem. „Nech toho. Pojďme dovnitř.“

Šli dovnitř. A nelelkovali. Neztráceli zbytečně čas.

Šli rovnou do postele.

Asi o hodinu později vyburcovala Elise ze spokojeného podřimování rána do střechy. Zvedla se na lokty. „Co to bylo, Johnny?“

„Chrrr,“ odpověděl John a obrátil se na druhý bok.

Ropuchy, napadlo ji a usmála se… byl to však nervózní smích. Vstala a došla k oknu, ale než se podívala na zem, co to mohlo spadnout, zvedla oči k obloze.

Byla pořád bezmračná a třpytil se na ní teď bilion hvězd. Zadívala se na ně, na okamžik se nechala zhypnotizovat jejich prostou, mlčenlivou krásou.

Buch.

Odtáhla se od okna a podívala se na strop. Ať to bylo cokoli, dopadlo to na střechu přímo nad ní.

„Johne! Johnny! Probuď se!“

„He? Cože?“ Posadil se, přeležené vlasy mu trčely do všech stran.

„Už to začalo,“ oznámila mu s hysterickým smíchem. „Padají žáby.“

„Ropuchy,“ opravil ji. „O čem to mluvíš, El–“

Buch-buch.

Podíval se vzhůru, pak přehodil nohy z postele.

„No to si snad dělají srandu,“ prohlásil tiše, ale vztekle.

„Co chceš –“

Buch-KŘÁP! V přízemí se ozval řinkot skla.

„Zatraceně,“ začal na sebe rvát džíny. „To by stačilo. To už by vážně… stačilo.“

Několik tlumených nárazů na levé straně domu a na střeše. Schoulila se k němu, teď už opravdu vyplašená. „Co chceš dělat?“

„Chci vlítnout na tu praštěnou ženskou a toho dědka a nejspíš ještě pár jejich kumpánů, co nám zrovna teď hážou něco na dům,“ odpověděl, „a okamžitě jim to zatrhnu. Možná je to místní zvyk, vítat tady nováčky takhle, ale –“

BUCH! ŘACH! Z kuchyně.

„Sakra PRÁCE!“ zařval John a vyrazil do chodby.

„Nenechávej mě tady!“ vyjekla Elise a rozběhla se za ním.

John v chodbě nejdřív rozsvítil, pak se pustil po schodech dolů. Duté rány a nárazy dopadaly na dům ve stále rychlejším rytmu a Elise měla akorát čas si pomyslet: Kolik lidí z města tam venku je? Kolik lidí je asi třeba, aby tohle stíhali? A co po nás hážou? Kameny zabalené do povlaků na polštáře?

John už došel pod schody a zamířil do obývacího pokoje. Bylo tam velké okno, které skýtalo stejný výhled, jaký prve obdivovali venku. Okno bylo rozbité. Střepy i větší kusy skla ležely všude po koberci. Už chtěl skočit k oknu a zařvat na ně ven něco v tom smyslu, že si jde pro brokovnici. Pak mu ale pohled znovu padl na střepy, uvědomil si, že má bosé nohy, a zarazil se. Chvíli nevěděl, co dělat. Pak si mezi roztříštěným sklem všiml nějakého tmavého předmětu – nejspíš kamene, kterým jeden z těch imbecilních, retardovaných zmetků okno rozbil – a vztekem se mu zatmělo před očima. Byl by se pustil dál střepy nestřepy, jenže v tu chvíli sebou kámen cukl.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Pátá čtvrtina - Noční můry a snové výjevy.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.