Vzor citace: KRAUSE, J. Podniková environmentální strategie. Praha: Wolters Kluwer ČR, 2019, s. 248.

Recenzenti:
doc. Ing. Jaroslava Hyršlová, Ph.D.
prof. Ing. Marek Vochozka, MBA, Ph.D.

© Ing. et Ing. Josef Krause, Ph.D., 2019

Publikace je výstupem projektu F3/49/2015, který podpořila Interní grantová agentura Vysoké školy ekonomické v Praze.
Schválené vědeckou redakcí Wolters Kluwer ČR jako vědecká monografie.

ISBN 978-80-7598-560-6

Obsah

Úvod

1 Metodika

1.1 Dotazníkové šetření

1.2 Trendy a vybrané ukazatele výkonnosti a rozvinutosti zemí

2 Kontext strategického managementu a udržitelného rozvoje – základní pojmy

2.1 Vymezení základních pojmů

2.2 Udržitelnost jako strategická záležitost

2.3 Přínosy strategie udržitelnosti

2.4 Zájmové skupiny

3 Externí analýza

3.1 Ekonomické faktory

3.1.1 Změna poptávky po různých produktech

3.1.1.1 Ekologické zemědělství a ekologické produkty

3.1.2 Význam certifikace bioproduktů a biopotravin při nákupu výrobků a služeb

3.1.2.1 Rozdíly ve významu bio certifikace mezi pohlavími

3.1.2.2 Rozdíly ve významu bio certifikace v závislosti na věku

3.1.2.3 Rozdíly ve významu bio certifikace v závislosti na velikosti bydliště

3.1.2.4 Rozdíly ve významu bio certifikace v závislosti na vzdělání

3.1.2.5 Rozdíly ve významu bio certifikace v závislosti na čistém příjmu domácností

3.1.3 Vyhodnocení závislosti mezi indikátory výkonnosti a procentem ekologicky obdělávané půdy v zemích Evropské unie

3.2 Environmentální faktory

3.2.1 Energie a obnovitelné zdroje energie

3.2.1.1 Základní charakteristika zdrojů energie a vývoj spotřeby

3.2.1.2 Podíl energie z obnovitelných zdrojů na hrubé konečné spotřebě energie v %

3.2.1.3 Podíl energie z obnovitelných zdrojů na hrubé konečné spotřebě energie v %

3.2.2 Klimatické změny

3.2.3 Skleníkové plyny

3.2.3.1 Pravděpodobný vývoj klimatu v České republice

3.2.3.2 Dopad na odvětví

3.2.4 Vyhodnocení závislosti mezi indikátory výkonnosti a emisí skleníkových plynů v zemích Evropské unie

3.3 Význam dopadu problémů v oblasti životního prostředí na jejich nákup

3.3.1 Významu výroby s ohledem na problémy životního prostředí v závislosti na pohlaví

3.3.2 Význam výroby s ohledem na problémy životního prostředí v závislosti na věku

3.3.3 Význam výroby s ohledem na problémy životního prostředí v závislosti na velikosti bydliště

3.3.4 Význam výroby s ohledem na problémy životního prostředí v závislosti na vzdělání

3.3.5 Význam výroby s ohledem na problémy životního prostředí v závislosti na čistém příjmu domácnosti

3.4 Demografické a sociální faktory

3.5 Politické a legislativní faktory

3.5.1 Významné mezinárodní iniciativy a dokumenty

3.5.1.1 Agenda 21

3.5.1.2 Místní agenda 21

3.5.1.3 Strategie udržitelného rozvoje Evropské unie

3.5.2 Strategický rámec udržitelného rozvoje České republiky

3.5.2.1 Další strategické dokumenty

3.5.2.1.1 Státní politika životního prostředí

3.5.2.1.2 Strategie přizpůsobení se změně klimatu v podmínkách ČR (Adaptační strategie)

3.5.2.1.3 Státní program ochrany přírody a krajiny

3.5.2.2 Strategie ochrany biologické rozmanitosti České republiky

3.5.3 Podpory ze strany státu

3.5.3.1 Výdaje na ochranu životního prostředí a podpory

3.5.4 Další podpory

3.5.4.1 Dotace v ekologickém zemědělství

3.5.4.2 Integrovaná produkce

3.5.4.3 Podpora v oblasti obnovitelných zdrojů a úspor energie

3.5.4.4 Podpory vyplývající ze strategických dokumentů

3.6 Proces hodnocení dopadů na životní prostředí – EIA

3.7 Technologické faktory

3.8 Vybrané aspekty odvětví

3.9 Dílčí závěry a shrnutí

4 Nástroje a koncepty pro posílení silných stránek

4.1 Hodnototvorný řetězec

4.2 Environmentální manažerské systémy

4.2.1 ISO

4.2.2 EMAS

4.2.3 Význam environmentálních manažerských systémů při nákupu produktů

4.2.3.1 Rozdíly ve významu manažerských environmentálních systémů mezi pohlavími

4.2.3.2 Rozdíly ve významu manažerských environmentálních systémů v závislosti na věku

4.2.3.3 Rozdíly ve významu manažerských environmentálních systémů v závislosti na velikosti bydliště

4.2.3.4 Rozdíly ve významu manažerských environmentálních systémů v závislosti na vzdělání

4.2.3.5 Rozdíly ve významu manažerských environmentálních systémů v závislosti na čistém příjmu domácností

4.3 Ekoznačení

4.3.1 Vymezení pojmu a vývoj ekoznačení

4.3.2 Význam environmentálního značení pro nákup výrobku a služeb

4.3.2.1 Rozdíly ve významu environmentálního značení mezi pohlavími

4.3.2.2 Rozdíly ve významu environmentálního značení v závislosti na věku

4.3.2.3 Rozdíly ve významu environmentálního značení v závislosti na velikosti bydliště

4.3.2.4 Rozdíly ve významu environmentálního značení v závislosti na vzdělání

4.3.2.5 Rozdíly ve významu environmentálního značení v závislosti na čistém příjmu domácností

4.3.3 Význam environmentálního značení pro nákup výrobku a služeb

4.3.3.1 Rozdíly ve významu environmentálního značení mezi pohlavími

4.3.3.2 Rozdíly ve významu environmentálního značení v závislosti na věku

4.3.3.3 Rozdíly ve významu environmentálního značení v závislosti na velikosti bydliště

4.3.3.4 Rozdíly ve významu environmentálního značení v závislosti na vzdělání

4.3.3.5 Rozdíly ve významu environmentálního značení v závislosti na čistém příjmu domácností

4.4 Hodnocení životního cyklu výrobku (LCA – life-cycle assessment)

4.5 Zelené nakupování a zelené veřejné zakázky

4.6 Fair Trade

4.6.1 Podstata Fair Trade a vývoj fairtradového konceptu

4.6.2 Význam fair trade certifikace při nákupu produktů

4.6.2.1 Rozdíly ve významu fair trade certifikace mezi pohlavími

4.6.2.2 Rozdíly ve významu fair trade certifikace v závislosti na věku

4.6.2.3 Rozdíly ve významu fair trade certifikace v závislosti na velikosti bydliště

4.6.2.4 Rozdíly ve významu fair trade certifikace v závislosti na vzdělání

4.6.2.5 Rozdíly ve významu fair trade certifikace v závislosti na čistém příjmu domácnosti

4.7 Sociální odpovědnost podniku (corporate social responsibility)

4.7.1 Vymezení pojmu a vybrané aspekty CSR

4.7.2 Koncept sdílené hodnoty

4.7.3 Význam aktivit v oblasti sociální odpovědnosti podniků na nákup výrobků a služeb

4.7.3.1 Rozdíly ve významu CSR aktivit mezi pohlavími

4.7.3.2 Rozdíly ve významu CSR aktivit v závislosti na věku

4.7.3.3 Rozdíly ve významu CSR aktivit v závislosti na velikosti bydliště

4.7.3.4 Rozdíly ve významu CSR aktivit v závislosti na vzdělání

4.7.3.5 Rozdíly ve významu CSR aktivit v závislosti na čistém příjmu domácnosti

4.8 Cirkulární ekonomika

4.8.1 Vymezení pojmu

4.8.2 Procento opětovného využití materiálu na celkové spotřebě materiálu jako ukazatel cirkulární ekonomiky

4.9 Ekodesign

4.10 Čistší produkce

4.10.1 Vymezení pojmů a dopadů ekoinovací

4.10.2 Index ekoinovací EU = 100

4.11 Environmentální manažerské účetnictví

4.12 Environmentální benchmarking

4.13 Zelený marketing

4.14 Firemní filantropie

4.15 Analýza portfolia

4.16 Dílčí závěry a shrnutí

5 Konkurenční strategie

6 Korporátní strategie

7 Závěr

8 Shrnutí

9 Summary

10 Literatura

11 Seznam tabulek

12 Seznam obrázků

13 Přílohy

13.1 Příloha 1

13.2 Příloha 2 – dotazník

13.3 Příloha 3 – vybrané výstupy z programu Statgraphic zpracované autorem

13.3.1 Význam aktivit v oblasti sociální odpovědnosti podniků na nákup výrobků a služeb

13.3.1.1 Rozdíly ve významu CSR aktivit mezi pohlavími

13.3.1.2 Rozdíly ve významu CSR aktivit v závislosti na věku

13.3.1.3 Rozdíly ve významu CSR aktivit v závislosti na velikosti bydliště

13.3.1.4 Rozdíly ve významu CSR aktivit v závislosti na vzdělání

13.3.1.5 Rozdíly ve významu CSR aktivit v závislosti na čistém příjmu domácnosti

13.3.2 Význam environmentálního značení při nákupu produktů

13.3.2.1 Význam environmentálního značení při nákupu produktů v závislosti na pohlaví

13.3.2.2 Význam environmentálního značení při nákupu produktů v závislosti na věku

13.3.2.3 Význam environmentálního značení při nákupu produktů v závislosti na velikosti bydliště

13.3.2.4 Rozdíly ve významu environmentálního značení v závislosti na vzdělání

13.3.2.5 Rozdíly ve významu environmentálního značení v závislosti na čistém příjmu domácností

13.3.3 Význam bio certifikace při nákupu produktů

13.3.3.1 Rozdíly ve významu bio certifikace mezi pohlavími

13.3.3.2 Rozdíly ve významu bio certifikace v závislosti na věku

13.3.3.3 Rozdíly ve významu bio certifikace v závislosti na velikosti bydliště

13.3.3.4 Rozdíly ve významu bio certifikace v závislosti na vzdělání

13.3.3.5 Rozdíly ve významu bio certifikace v závislosti na čistém příjmu domácností

13.3.4 Význam fair trade certifikace při nákupu produktů

13.3.4.1 Rozdíly ve významu fair trade certifikace mezi pohlavími

13.3.4.2 Rozdíly ve významu fair trade certifikace v závislosti na věku

13.3.4.3 Rozdíly ve významu fair trade certifikace v závislosti na velikosti bydliště

13.3.4.4 Rozdíly ve významu fair trade certifikace v závislosti na vzdělání

13.3.4.5 Rozdíly ve významu fair trade certifikace v závislosti na čistém příjmu domácností

13.3.5 Význam manažerských environmentálních systémů při nákupu produktů

13.3.5.1 Rozdíly ve významu manažerských environmentálních systémů v závislosti na pohlaví

13.3.5.2 Rozdíly ve významu manažerských environmentálních systémů v závislosti na věku

13.3.5.3 Rozdíly ve významu manažerských environmentálních systémů v závislosti na velikosti bydliště

13.3.5.4 Rozdíly ve významu manažerských environmentálních systémů v závislosti na vzdělání

13.3.5.5 Rozdíly ve významu manažerských environmentálních systémů v závislosti na čistém příjmu domácností

13.3.6 Význam dopadu produktů na životní prostředí na jejich nákup

13.3.6.1 Rozdíly ve významu výroby s ohledem na problémy životního prostředí v závislosti na pohlaví

13.3.6.2 Rozdíly ve významu výroby s ohledem na problémy životního prostředí v závislosti na věku

13.3.6.3 Rozdíly ve významu výroby s ohledem na problémy životního prostředí v závislosti na velikosti bydliště

13.3.6.4 Rozdíly ve významu výroby s ohledem na problémy životního prostředí v závislosti na vzdělání

13.3.6.5 Rozdíly ve významu výroby s ohledem na problémy životního prostředí v závislosti na čistém příjmu domácnosti

Věcný rejstřík

Úvod

Předložená publikace se zabývá strategií podniku v souvislosti s problémem ochrany životního prostředí a trvale udržitelného rozvoje. Jsou zde propojeny oba aspekty. Odborné veřejnosti a podnikatelským subjektům má pomoci při identifikaci příležitostí a ohrožení, které vyplývají z podnikatelského prostředí v souvislosti s životním prostředím. Dále má pomoci při budování silných stránek, díky kterým mohou podniky využívat příležitosti, eliminovat ohrožení a budovat dlouhodobou konkurenční výhodu.

První kapitola je věnována metodice. Jsou zde popsány použité metody. Je vymezen základní a výběrový soubor realizovaného dotazníkového šetření. Je ověřeno stanovení minimální velikosti výběrového souboru a je ověřena reprezentativnost podle základních charakteristik.

Ve druhé kapitole jsou vymezeny základní pojmy, které se týkají strategického řízení a strategického cyklu. Důraz je kladen na význam udržitelnosti ve strategickém řízení. Dále je vymezen pojem trvale udržitelného rozvoje.

Třetí kapitola je věnována externí analýze, kde jsou identifikovány trendy, které mohou znamenat příležitosti i ohrožení pro podniky. Těchto trendů je několik. Patří mezi ně růst poptávky po produktech, které vznikly šetrným způsobem. Dále je to zejména v Evropské unii rozšiřující se produkce energie z obnovitelných zdrojů. Významným faktorem jsou problémy spojené s negativním dopadem lidské činnosti na životní prostředí, jako je emise skleníkových plynů a globální oteplování. Pozornost je také věnována demografickému vývoji obyvatelstva. Dalším významným faktorem, který vyplývá z externího prostředí, jsou různé strategické dokumenty, které ovlivňují národní politiky. Znalost těchto dokumentů je pro podnikatelské subjekty důležitá, protože z nich vyplývají regulace i různé příležitosti, například ve formě různých podpor. V publikaci jsou také uvedeny dopady řešené problematiky na odvětví.

Ve čtvrté kapitole je pozornost věnována nástrojům, přístupům a konceptům, které mohou budovat silné stránky v souvislosti s šetrným přístupem k životnímu prostředí. Tyto nástroje a přístupy jsou manažerské environmentální systémy, systémy environmentálního značení, koncept sociální odpovědnosti, koncept fair trade, firemní filantropie, koncept cirkulární ekonomiky, zelené nakupování, hodnocení životního cyklu výrobku, ecodesign, environmentální manažerské účetnictví, environmentální benchmarking, zelený marketing. Pozornost je věnována i analýze portfolia, do které je zahrnut prvek přístupu k životnímu prostředí.

Pátá a šestá kapitola se věnuje konkurenční a korporátní strategii. Jsou zde zohledněna témata, kterým se věnují předchozí části.

Vymezení výzkumného problému

Při stanovení strategie podniku musí brát jeho management v úvahu okolí podniku s jeho příležitostmi a ohroženími a vnitřní zdroje a schopnosti podniku, ze kterých vyplývají jeho silné a slabé stránky. Komplexnost zpracování strategie se přitom stále zvyšuje a je pro dnešní globalizovaný svět charakteristická. Objevují se nové faktory a trendy, které mají významný dopad na existenci podniků. Konkrétní trend nebo faktor může být pro podnik současně příležitost i ohrožení. Případně se mění významnost těchto faktorů a trendů. Jedním z těchto trendů je tlak na ochranu životního prostředí a problematiku dlouhodobě udržitelného rozvoje. Této oblasti je věnována pozornost na různých úrovních a v různých formách. Věnuje se jí například Organizace spojených národů, promítá se do různých oblastí politiky Evropské unie, je součástí legislativních opatření konkrétních států, je předmětem zájmu spotřebitelů, odráží se v různých dobrovolných aktivitách různých typů organizací apod.

Z této situace vyplývá výzkumný problém, který spočívá v identifikaci možných dopadů problematiky péče o životní prostředí a udržitelnosti na podnik. Z toho dále vyplývá nutnost identifikace nástrojů, které pomohou podnikům tyto faktory využít.

Dále je možné formulovat následující výzkumné otázky.

Jaké jsou hlavní příležitosti a hrozby pro podniky v oblasti environmentu a udržitelnosti?

Jaké jsou hlavní nástroje využitelné pro podnikovou strategii udržitelného rozvoje?

Jaké jsou názory spotřebitelů v České republice na produkci podniků šetrnou k životnímu prostředí.

Hlavním cílem práce je zkoumání problematiky životního prostředí a dopadů této problematiky na podniky.

Dílčí cíle práce jsou:

a) Identifikovat a charakterizovat významné trendy v oblasti životního prostředí zejména s ohledem na možné příležitosti pro podnikatelskou sféru.

b) Identifikovat a charakterizovat hlavní nástroje podniků v oblasti udržitelné péče o životní prostředí.

c) Realizovat dotazníkové šetření v oblasti přístupu občanů České republiky k šetrnému přístupu v oblasti životního prostředí. Statisticky vyhodnotit závislosti mezi názory na tuto oblast a vybranými sociodemografickými charakteristikami.

d) Statisticky vyhodnotit závislost mezi využíváním vybraných nástrojů v oblasti životního prostředí a rozvinutostí v oblasti šetrného přístupu k životnímu prostředí a vybranými ukazateli rozvinutosti v zemích Evropské unie.

Cílové skupiny a užitek

Předložená monografie má dvě hlavní cílové skupiny. Těmi jsou management podniků a pracovníci ve výzkumných organizacích a univerzitách. Užitek pro management podniků spočívá v poskytnutí uceleného přehledu informací o problematice udržitelného rozvoje. Může pro ně představovat pomoc pro pochopení této problematiky. Kniha představuje určitý koncept pro vnímání souvislostí mezi udržitelným rozvojem a organizacemi. Pro pracovníky ve výzkumných organizacích a organizacích může být inspirací při hledání oblastí dalšího výzkumu/výzkumných témat.

Publikace je výstupem projektu F3/49/2015, který podpořila Interní grantová agentura Vysoké školy ekonomické v Praze.

1 Metodika

V publikaci je provedena rešerše relevantní literatury, která má identifikovat trendy v oblasti environmentální udržitelnosti a možnosti, jak tyto trendy mohou podniky využít pro budování své dlouhodobé konkurenční výhody. Rešerše vychází především ze zahraničních publikací, vědeckých článků, významných legislativních dokumentů regulujících danou oblast a statistických údajů. Dále jsou v publikaci prezentovány výsledky dotazníkového šetření a výsledky statistické analýzy zkoumající výkonnost ekonomik v Evropské unii ve vztahu s identifikovanými trendy.

Pro statistické vyhodnocení závislostí jsou v publikaci využity metody regresní analýzy a χ^2 test dobré shody. V rámci těchto testů je stanovena nulová hypotéza o nezávislosti (rovnosti) sledovaných znaků a je testována oproti alternativní hypotéze na stanovené hladině významnosti (Cyhelský et al., 1999, Hindls et al., 2000). Pro konkrétní výpočty jsou využity statistické programy Gretl a Statgraphics.

1.1 Dotazníkové šetření

Základní soubor a výběrový soubor

Pro ověření významu vybraných charakteristik při nákupním rozhodování bylo realizováno dotazníkové šetření. Základní soubor představují obyvatelé České republiky ve věku 18 let a více, kteří používají mobilní telefon. Podle Českého statistického úřadu mělo mobilní telefon v roce 2017 8 558 574 obyvatel ve věku 16[1] let a více, což představovalo 97,8 % obyvatel z této věkové skupiny v České republice (CZSO, 2018c).

Celkový počet obyvatel České republiky ve věku 18 let a více byl k 31. 12. 2017 8 661 165 obyvatel. K tomuto datu byl počet obyvatel České republiky ve věku 184 236 (CZSO, 2018d). Mobilní telefon ve věku 16–24 let používá 98,4[2] % obyvatel z této věkové skupiny (CZSO, 2018e). Po přepočtu jde o 181 288 obyvatel. Po zohlednění tohoto počtu obyvatel je počet obyvatel ve věku 18 let a více, kteří využívají mobilní telefon, 8 377 286.

Na základě šetření Českého statistického úřadu je možné uvést, že 4 114,2 tis. mužů ve věku 16 let a více, tzn. 96,5 % z této skupiny, a 4 291 tis. žen, tzn. 95,6 % z této skupiny, používá mobilní telefon. Z hlediska věkové struktury je používání mobilního telefonu v České republice následující. Ve věku 16–24 let mobilní telefon využívá 866,7 tis. obyvatel, tzn. 98,4 % této věkové skupiny. Ve skupině 25–34 let používá mobilní telefon 1 354,7 tis. obyvatel, tzn. 97,7 % této věkové skupiny. Ve věku 34–44 let využívá mobilní telefon 1 699,3 tis. obyvatel, tzn. 98,3 % této věkové skupiny. Ve věku 45–54 let používá mobilní telefon 1 426,7 tis. obyvatel, tzn. 98,6 % této věkové skupiny. V předposlední sledované věkové skupině 55–64 let používá mobilní telefon 1 255,5 tis. obyvatel a jde o 95,9 % této věkové skupiny. Ve věkové skupině 65 let a více používá mobilní telefon 1 802,4 tis. obyvatel, kteří představují 90 % této věkové skupiny (CZSO, 2018e).

Z hlediska vzdělání[3] používalo mobilní telefon 597,2 tis. obyvatel se základním vzděláním, což bylo 86,3 % této demografické skupiny. Se středním vzděláním bez maturity mobilní telefon používalo 2 820,2 tis. obyvatel, tj. 95,3 % této demografické skupiny. Se středním vzděláním s maturitou a s ukončenou vyšší odbornou školou používalo mobilní telefon 2 697,7 tis. obyvatel, tj. 97,3 % této demografické skupiny. S vysokoškolským vzděláním používalo mobilní telefon 1 423,4 tis. obyvatel, tzn. 97,1 % této demografické skupiny. V rámci dotazníkového šetření se sledovaly tyto kategorie nejvyššího ukončeného vzdělání: základní, středoškolské s maturitou a vysokoškolské. Pro další ověřování reprezentativnosti dotazníkového šetření jsou sloučeny kategorie vzdělání „základní“ a „střední bez maturity“. Pro výpočet jejich zastoupení je použit vážený aritmetický průměr. Tato sloučená skupina byla tedy zastoupena 3 417,4 obyvateli, kteří představovali 93,7 % této demografické skupiny.

Dotazníkové šetření bylo realizováno prostřednictvím telefonického omnibusového šetření realizovaného externí agenturou (CATI omnibus). Výběr respondentů probíhal náhodným výběrem prostřednictvím počítače z telefonních čísel všech mobilních operátorů. Výsledný soubor respondentů odpovídá kvótnímu výběru a je reprezentativní podle pohlaví, věku, vzdělání, regionu a velikosti místa bydliště. Srozumitelnost a chápání otázek byla ověřena autorem.

Stanovení minimální velikosti výběrového souboru

Pro stanovení minimální velikosti výběrového souboru je použit postup, který publikoval Krejci et al. (1970)[4]. Pro výpočet minimálního rozsahu vzorku je formulován tento vzorec:

s je požadovaná minimální velikost vzorku,

X^2 je tabulková hodnota χ^2 pro jeden stupeň volnosti při dané hladině významnosti,

N je celková velikost populace,

P je poměr populace – předpokládá se hodnota 0,5,

d je stupeň spolehlivosti – standardně 0,05.

Konkrétní výpočet minimální velikosti výběrového souboru pro uvažovaný základní soubor je:

Minimální velikost výběrového souboru je 384 respondentů. Získáno bylo 500 respondentů. Počet na minimální rozsah je tedy splněn.

Vymezení výběrového souboru

Při výběrovém šetření bylo realizováno 500 rozhovorů. Z hlediska pohlaví obsahoval výběrový soubor 241 mužů a 259 žen. Ve věku 18–24 let byl realizován rozhovor s 53 respondenty, ve věku 25–34 let s 92 respondenty, ve věku 35–44 let s 93 respondenty, ve věku 45–54 let se 79 respondenty, ve věku 55–64 let s 87 respondenty a ve věku 65 let a více s 96 respondenty. Z hlediska nejvyššího ukončeného vzdělání byla struktura respondentů tato: 256 se základním vzděláním, výučním listem, středoškolským vzděláním bez maturity, 170 se středoškolským vzděláním s maturitou a 74 s vysokoškolským vzděláním.

Ověření reprezentativnosti podle pohlaví

Na základě údajů Českého statistického úřadu o používání mobilních telefonů v České republice, které jsou uvedeny výše, je ověřena reprezentativnost z tohoto hlediska u získaného vzorku respondentů.

Tabulka 1.1 Struktura podle pohlaví

Pohlaví

Získané počty

Očekávané počty

Muži

241

259

Ženy

245

255

Zdroj: výpočty autora

Hodnota testového kritéria χ^2 = 0,128051 a kritická hodnota χ^2(df 1= ;p= 0,05)= 3,84. Nelze tedy zamítnout nulovou hypotézu o shodě mezi získanými a očekávanými počty a vzorek je podle zvoleného kritéria reprezentativní[5].

Ověření reprezentativnosti podle nejvyššího dokončeného vzdělání

Hodnocení používání mobilních telefonů prováděl Český statistický úřad na respondentech ve věku 25 let a více. Protože nejsou dostupná data pro věkovou skupinu 18 let a více, která by umožňovala srovnání se vzorkem respondentů v rámci primárního šetření prezentovaného v monografii, bude vzorek upraven o respondenty ve věku 18–24 let. Reprezentativnost bude následně srovnávána s tímto upraveným vzorkem. K tomuto kroku je přistoupeno z toho důvodu, že řada respondentů v tomto věku bude dokončovat své středoškolské a vysokoškolské vzdělání. Tato skutečnost by mohla způsobit rozdíly mezi strukturou základního a výběrového souboru.

Tabulka 1.2 Struktura podle nejvyššího dokončeného vzdělání v kategorii 25 let a více

Vzdělání

Získané počty

Očekávané počty

Základní, vyučen nebo SŠ bez maturity

213

203

Střední s maturitou

170

160

Vysokoškolské

74

84

Zdroj: výpočty autora

Hodnota testového kritéria χ^2 = 2,03876. Kritická hodnota χ^2(df 2= ;p= 0,05)= 5,99. Není možné zamítnout nulovou hypotézu o shodě získaných a očekávaných počtů. Získaný vzorek je po výše uvedených úpravách reprezentativní.

Ověření reprezentativnosti podle věku

V níže uvedené tabulce je uvedena struktura respondentů podle jednotlivých věkových skupin v získaném vzorku respondentů a očekávané počty. Očekávané počty jsou dopočteny podle struktury uživatelů mobilních telefonů podle věku, která je uvedena ve výzkumu Českého statistického úřadu (CZSO, 2018e). Počty v kategorii 18–24 jsou upraveny podle postupu uvedeného v části „Základní soubor a výběrový soubor“.

Tabulka 1.3 Struktura podle věku

Získané počty

Očekávané počty

18–24

53

42

25–34

92

82

35–44

93

103

45–54

79

87

55–64

87

76

65 a více

96

110

Zdroj: výpočty autora

Hodnota testového kritéria χ^2 = 9,18089. Kritická hodnota χ^2(df 5= ;p=0,05)= 11,1[6]. Není tedy možné zamítnout hypotézu o shodě mezi získanými a očekávanými počty respondentů v závislosti na věkové struktuře. Vzorek je tedy podle tohoto kritéria reprezentativní.

Ověření reprezentativnosti podle regionu

U průzkumů Českého statistického úřadu, který se zabýval využíváním mobilních telefonů v populaci České republiky, není uvedena struktura podle regionu. Proto jsou pro ověření reprezentativnosti použity údaje o struktuře obyvatel podle regionu, které jsou uvedeny v Demografické ročence České republiky 2017 (CZSO, 2018d). Protože mobilní telefony využívá 96 % populace ve věku 16 let a více, rozdíly nebudou významné. V rámci dotazníkového šetření byla nejnižší věková kategorie ve věku 18–24. V uvedené publikaci Českého statistického úřadu je nejbližší věková struktura podle krajů 15–19 let a 20–24 let. Pro dopočet očekávaných počtů struktury dotazníkového šetření jsou použity pro věkové rozložení populace 20 let a více.

Hodnota testového kritéria χ^2 je 0,420426. Kritická hodnota χ^2(df 13= ;p=0,05) je 22,4[7]. Na základě těchto výsledků není možné zamítnout nulovou hypotézu o rovnosti získané a očekávané struktury dotazníkového šetření v závislosti na regionu. Dotazníkové šetření je reprezentativní podle regionu respondentů.

Tabulka 1.4 Struktura podle regionu

Region

Získané počty

Očekávané počty

Kraj Praha

62

62

Středočeský kraj

62

62

Jihočeský kraj

31

30

Plzeňský kraj

27

28

Karlovarský kraj

14

14

Ústecký kraj

40

38

Liberecký kraj

21

21

Královéhradecký kraj

26

26

Pardubický kraj

24

24

Kraj Vysočina

25

24

Jihomoravský kraj

55

56

Olomoucký kraj

28

30

Zlínský kraj

27

28

Moravskoslezský kraj

58

57

Zdroj: výpočty autora

Ověření reprezentativnosti podle velikosti obce

Průzkum Českého statistického úřadu o užívání mobilních telefonů neprezentuje strukturu obyvatel podle velikostních skupin obcí. Pro zhodnocení reprezentativnosti výběrového souboru jsou využity údaje Českého statistického úřadu o obyvatelstvu podle velikostních skupin obcí (CZSO, 2017b). Údaje o struktuře obyvatel podle velikosti obce a současně věkové struktury nejsou k dispozici.

Tabulka 1.5 Struktura podle velikosti obce

Počet obyvatel v obci

Získané počty

Očekávané počty

0 až 4 999

194

194

5 000 až 19 999

90

92

20 000 až 99 999

106

104

100 000 a více

110

110

Zdroj: výpočty autora

Hodnota testového kritéria χ^2na získaném vzorku respondentů je 0,0819398. Kritická hodnota χ^2(df 3= ;p=0,05) je 7,81[8]. Není tedy možné zamítnout nulovou hypotézu o rovnosti sledovaných znaků. Získané a očekávané počty se podle popsaného postupu neliší.

1.2 Trendy a vybrané ukazatele výkonnosti
a rozvinutosti zemí

V publikaci jsou hledány vazby mezi vybranými indikátory odrážejícími trendy a výkonností ekonomiky. Jak shrnují Bleischwitz et al. (2009)[9] práce různých autorů, konkurenceschopnost zemí může souviset s mírou jejich environmentální regulace a dobrou výkonností v environmentálních indikátorech. Tato celková výkonnost země v dané oblasti následně pozitivně ovlivňuje parametry výrobků konkrétních podniků a jejich výkonnost.

V publikaci jsou prezentovány hodnoty regresních modelů závislosti vybraných ukazatelů souvisejících s šetrným přístupem k životnímu prostředí a vybraných ukazatelů výkonnosti a rozvinutosti ekonomik zemí Evropské unie. Ukazateli souvisejícími s šetrným přístupem k životnímu prostředí jsou procento ekologicky obdělávané zemědělské půdy, emise skleníkových plynů, podíl energie z obnovitelných zdrojů na hrubé konečné spotřebě energie v %, index ekoninovací EU = 100 a procento opětovného využití materiálu na celkové spotřebě materiálu. Ukazateleli výkonnosti zemí jsou globální index konkurenceschopnosti, hrubý domácí produkt v eurech na osobu a procento výdajů na výzkum a vývoj na hrubém domácím produktu.

[1] Informace o věkové struktuře 18 let a více není k dispozici.

[2] Zveřejněno dne: 19. 11. 2018. Data jsou platná ke dni zveřejnění publikace. Poznámka autora – data k 31. 12. 2017 nejsou k dispozici.

[3] Výzkum Českého statistického úřadu byl realizován pro poupalci 25+.

[4] Jde o postup, který našel široké uplatnění v různých výzkumech. Článek uvedených autorů má k 22. listopadu 2018 1 395 citací ve Web of Science.

[5] P-Value = 0,7205.

[6] P-Value = 0,1021.

[7] P-Value = 1,0000.

[8] P-Value = 0,9939.

[9] Jedná se například o myšlenky Michaela Portera a jeho spoluautorů S. Sterna a C. van der Linde.

2 Kontext strategického managementu a udržitelného rozvoje – základní pojmy

2.1 Vymezení základních pojmů

Proces strategického managementu je soubor opatření, které mají podniku pomoci vybrat vhodnou strategii, která mu umožní získat konkurenční výhodu. Proces strategického managementu se skládá z těchto kroků (Barney et al., 2006):

– stanovení mise,

– stanovení cílů,

– externí a interní analýza,

– prvky strategické volby – volba konkurenční a korporátní strategie,

– implementace strategie,

– získání konkurenční výhody.

Jednotlivými fázemi tohoto strategického cyklu se prolínají prvky udržitelné strategie.

Dále je vhodné vymezit pojem udržitelného rozvoje, který je pro koncept strategického managementu udržitelnosti důležitý. Pojem trvale udržitelný rozvoj byl definován v roce 1987 ve zprávě Světové komise pro životní prostředí a rozvoj. Udržitelný rozvoj je vymezen touto definicí: „udržitelný rozvoj je rozvoj, který uspokojuje současné potřeby bez ohrožení uspokojení potřeb dalších generací“ (World Commission on Environment and Development, 1987).

Při sledování hospodářského a sociálního rozvoje musí být brán ohled na podmínky udržitelnosti ve všech zemích. Tyto země mohou být rozvinuté nebo rozvíjející se, centrálně plánované nebo tržně orientované. Výklady v jednotlivých zemích se mohou lišit, musejí však naplňovat základní charakteristiky a musejí odpovídat základnímu vymezení definice udržitelného rozvoje (World Commission on Environment and Development, 1987). Hyršlová (2009) uvádí obecné zásady udržitelného rozvoje: snaha o rovnováhu mezi ideály humanismu a ochranou mimolidské přírody, preference dlouhodobého hlediska před krátkodobým ziskem pokora a úcta před tím, co vzniklo bez naší zásluhy.

Podle zákona č. 17/1992 Sb., o životním prostředí, „trvale udržitelný rozvoj společnosti je takový rozvoj, který současným i budoucím generacím zachovává možnost uspokojovat jejich základní životní potřeby a přitom nesnižuje rozmanitost přírody a zachovává přirozené funkce ekosystémů“. Tento zákon dále vymezuje další základní pojmy zásady ochrany životního prostředí včetně povinností fyzických i právnických osob vzhledem k ochraně životního prostředí. V § 17 jsou například přímo vymezeny povinnosti podniků, protože zákon ukládá, že „každý, kdo hodlá zavést do výroby, oběhu či spotřeby technologie, výrobky a látky, či kdo je hodlá dovážet, je povinen zabezpečit, aby splňovaly podmínky ochrany životního prostředí“. V § 31–33 jsou dále vymezeny ekonomické nástroje. Pro případ znečišťování životního prostředí jsou stanoveny daně, poplatky, odvody a další platby. V případě ochrany životního prostředí v souladu s principy životního prostředí jsou subjekty zvýhodněny úpravou daní a odvodů nebo udělením dotací a úvěrů. Za nástroj jsou dále považovány také fondy životního prostředí.

Stead et al. (2014) konstatují, že posun od strategického managementu k udržitelnému strategickému managementu spočívá v uvažování základních vztahů mezi ekonomikou, společností a přírodním prostředím. Pro udržitelný strategický management je důležitý předpoklad, že ekonomika je jedním z dílčích systémů existujících uvnitř rozsáhlejšího sociálního a ekologického systému. Z tohoto důvodu představuje vyšší úroveň strategického managementu. Dále konstatují, že udržitelný strategický management se skládá z řady procesů a strategii, které zahrnují strategickou analýzu, formulaci strategie, implementaci strategie. V rámci strategické analýzy se formulují vize, mise a cíle podniku a vyhodnocuje se okolí a zdroje podniku. Dále se formulují strategie na různých úrovních podniku. Pro implementaci strategie je následně důležitá efektivní organizace podniku a strategický leadership. Doppelt (2010) zdůrazňuje význam vize. Uvádí, že největší pokrok v oblasti udržitelnosti ze soukromé i veřejné sféry udělaly organizace, které byly v této oblasti nejvíce angažované. Nešlo o organizace, které by již měly špičkové produkty.

V souvislosti s otázkou udržitelnosti a možných benefitů z ní plynoucích například Bowman (2014) zdůrazňuje, že tato oblast se musí stát jednou z priorit podniku.

Freeman (2010a) formuloval strategický proces na úrovni podniku, který akcentuje zájmové skupiny a analýzu společenských problémů. Tento proces má několik částí: analýzu zájmových skupin, hodnotovou analýzu společenských problémů. V rámci analýzy zájmových skupin se identifikují zájmové skupiny, dále efekty, které mají organizace na každou z nich z hlediska politického, ekonomického a sociálního. Posledním krokem analýzy zájmových skupin je zjištění, jak tyto zájmové skupiny vnímají tyto dopady. V rámci hodnotové analýzy podniky zjišťují, jaké jsou hlavní organizační hodnoty. A dále: jaké jsou hodnoty klíčových vedoucích pracovníků a členů představenstva a klíčových zájmových skupin. U sociálních otázek se identifikují hlavní faktory, které mají formovat společnost v příštích deseti letech opět v členění na ekonomické, politické, sociální, technologické apod. V další fázi se stanoví dopady těchto problémů na organizaci a zájmové skupiny.

Barney et al. (2006) definují misi podniku jako vyjádření jeho dlouhodobého cíle. Mise společně s vizí je dále základem pro formulaci cílů, které konkretizují dlouhodobé výsledky, kterých se podnik snaží dosáhnout (Stead et al., 2014). Epstein et al. (1998) v souladu s klasickým strategickým cyklem uvedeným výše formulují dvě skupiny determinantů podnikové environmentální strategie. Jde o externí a interní faktory. Mezi externí faktory zařazují regulaci v oblasti životního prostředí, tržní faktory a geografické faktory. Do interních řadí korporátní kulturu, konkurenční pozici a environmentální výkonnost.

2.2 Udržitelnost jako strategická záležitost

Existuje řada důvodů, proč je na problematiku udržitelnosti nutné nahlížet jako na strategickou záležitost. Mezi tyto důvody patří (Hitchcock, Willard, 2009):

– Významné celosvětové trendy. Celosvětově probíhá řada trendů, které mají významný dopad na podnikání. Několik trendů se týká energetických zdrojů a klimatických změn a využívání přírodních zdrojů obecně. Jsou zdůrazňovány například problémy s pustošením deštných pralesů, vypouštěním škodlivých látek do životního prostředí, úbytkem kvalitní orné půdy apod.

– Další trendy a problémy jsou spojeny přímo s existencí lidí a jejich činností. Zvyšuje se počet obyvatel na Zemi.

– Tlak odběratelů. Podniky (zejména menší a střední) mohou být někdy tlačeny svými odběrateli k tomu, aby se věnovaly otázkám udržitelnosti.

– Udržitelnost je další přirozený krok vývoje. V průběhu posledního století se zásadním způsobem zvýšilo očekávání společnosti na chování podniků.

2.3 Přínosy strategie udržitelnosti

Porter a van de Linde (1995) formulují dva druhy přínosů, pokud podniky zohlední environmentální otázky do své činnosti. Rozlišují přínosy procesní a produktové. Mezi procesní přínosy patří:

– úspory materiálu získané lepším využitím materiálu, nahrazením, opětovným využitím nebo recyklací,

– zlepšení procesních výstupů,

– zlepšení v oblasti prostojů díky lepší údržbě,

– lepší využití vedlejších produktů,

– využívání odpadů,

– nižší spotřeba energie v rámci výrobního procesu,

– snížení nákladů na skladování materiálu,

– úspory vyplývající ze zlepšení bezpečnostních podmínek na pracovišti,

– snížení nákladů spojených s likvidací a nakládáním s odpady,

– zlepšení samotného produktu, které vyplývá z lepšího řízení procesu.

Mezi produktové přínosy jsou řazeny (Porter a van de Linde, 1995):

– vyšší kvalita a vyrovnanější produkty,

– nižší výrobní náklady vyplývající například z náhrady materiálů,

– menší náklady na balení,

– lepší využívání zdrojů,

– vyšší bezpečnost produktů,

– vyšší hodnota produktů při jejich opakovaném prodeji a vyšší hodnota odpadu.

Hitchcock a Willard (2009) formulují tyto přínosy plynoucí ze snahy podniku o udržitelnost: snižování energetické spotřeby, odpadů a nákladů; odlišení od konkurentů – podniky se snaží najít cesty, jak se odlišit od konkurentů, a udržitelnost nabízí tuto možnost odlišit se od ostatních; předjímání regulatorních požadavků – regulace podnikání se stále mění a podniky, které plní jen minimální zákonné požadavky, mají při jejich následném zpřísňování větší problémy s jejich následnou adaptací na tyto nové požadavky; tvoření inovativních nových produktů nebo procesů – důraz na udržitelnost může pomoci přijít s inovacemi u výrobků nebo procesů, které mohou vést k vytvoření nového trhu, protože nabídnou produkt, který nebyl dosud k dispozici; otevření nových trhů; získání a udržení nejlepších zaměstnanců – pro zaměstnance může být důležité, že podnik, ve kterém pracují, sdílí jejich hodnoty, což může být důležitý prvek zejména při získávání vysoce kvalifikovaných a motivovaných pracovníků; zlepšení pověsti u zájmových skupin a veřejnosti – pokud se podniky věnují otázce udržitelnosti, můžou tím vylepšit svoji pověst, protože sociální odpovědnost je v současné době významných trendem; snížení právního rizika a nákladů na pojištění – pokud podniky zaměří svou pozornost na problematiku udržitelnosti, mohou redukovat rizika a náklady, která jsou s nimi spojená; poskytování vyšší kvality života – udržitelnost pomáhá jednotlivým skupinám zlepšovat kvalitu života pomocí principů trvale udržitelného rozvoje.

Dále lze rozvíjet myšlenky, co se stane, pokud podniky otázku udržitelnosti nezohlední. V tomto případě se mohou střetnout s celou řadou hrozeb. Dále je uvedeno několik nejběžnějších hrozeb, které může problematika udržitelnosti překonávat (Hitchcock a Willard, 2009):

– Odpovědnost za znečišťující látky. Emise vypouštěné do ovzduší a jiné odpadní látky byly a jsou předmětem různých regulací. Emise těchto látek jsou dále omezovány a tento trend lze předvídat i do budoucna. Podniky mohou předcházet problémům vyplývajícím z této hrozby a mohou využívat materiály a technologie, které minimalizují vznik znečišťujících a odpadních látek. Podniky této hrozbě předcházejí například vhodným designem, který umožní méně nákladnou likvidaci spotřebičů.

– Problém dodávek surovin a energie. Dodržování principů udržitelnosti pomůže podnikům řešit možné budoucí problémy s dodávkami surovin a energie.

– Útoky na image podniků. Udržitelnost pomáhá rozumět očekávání jednotlivých zájmových skupin. Negativní přístup může dlouhodobě poškodit image podniku.

– Zákonná rizika. Mnoho podniků může mít problémy v případě, že realizuje nějakou činnost, která je v dané době v souladu se zákonnými požadavky, ale později se stane škodlivá. Právě při eliminaci této hrozby může být dodržování konceptu udržitelnosti velmi přínosné, protože podniky dobrovolně splňují přísnější limity a požadavky, než jsou uvedené v zákoně.

– Pomlouvačné kampaně proti výrobkům podniků. Některé organizace nebo konkurenti mohou vést pomlouvačné kampaně proti produktům podniků. Některé materiály mohou být prohlašovány za škodlivé. Právě udržitelnost může pomoci při odhalování slabých míst podnikových výrobků a překonat tak potenciální problémy vyplývající z negativních kampaní.

– Vyřazení z určitých trhů. Principy udržitelnosti pomáhají vytvářet trhy v mnoha zemích. Díky legislativě v některých zemích mohou být například výrobky s určitým obsahem chemických látek neprodejné.

Hyršlová (2009) formuluje šest základních důvodů, proč může být prosazení koncepce udržitelného rozvoje do činnosti podniku výhodné. Může dojít ke zlepšení ekonomicko-environmentální účinnosti technologických procesů. Sníží se negativní dopady na životní prostředí. Podnik může svoje aktivity v rámci udržitelného rozvoje využít i marketingově a to může mít i pozitivní ekonomické dopady. Aktivity podniků v rámci konceptu udržitelného rozvoje mají preventivní účinky při jednání s různými zájmovými skupinami (státní orgány, samospráva). U zaměstnanců se posílí pozitivní vztah k podniku, který se opět může promítnout do lepší ekonomické výkonnosti. Podnik je celkově atraktivnější pro poskytovatele kapitálu a partnery.

Berns et al. (2009) formulovali tři skupiny možných dopadů z hlediska tvorby hodnoty u organizací, které vyvíjejí snahy v oblasti udržitelnosti. V rámci první skupiny mají organizace možnost vylepšit své výsledky díky lepší cenotvorné síle, úsporám nákladů a lepší atraktivitě pro zaměstnance a jejich zapojení. Lepší možnosti při stanovení ceny vyplývají zejména ze silnější značky. Úspory nákladů vyplývají z lepší provozní efektivnosti, lepšího využívání zdrojů, optimalizace dodavatelského řetězce a nižších nákladů a daní. V personální oblasti mohou organizace těžit z lepší schopnosti přilákat, udržet a motivovat zaměstnance a ze schopnosti dosáhnout u zaměstnanců lepší produktivity. Druhá skupina výhod spočívá ve schopnosti zvýšit své příjmy prostřednictvím tržního podílu a vstupu na nové trhy. Toho je možné dosáhnout díky vyšší loajalitě zákazníků a novým možnostem při získávání příjmů. Třetí skupina výhod spočívá ve snižování rizika, nižším nákladům na kapitál a obecně lepšímu přístupu ke kapitálu.

Spojené národy[10] formulovaly deset principů, které mají podniku pomoci zajistit dlouhodobý úspěch a současně prospět společnosti. Tyto principy jsou rozděleny na čtyři skupiny. Jde o oblast lidských práv, přístupu k pracovní síle, přístupu k životnímu prostředí a o oblast protikorupčního jednání. V oblasti lidských práv by podniky měly podporovat a respektovat mezinárodně deklarovaná lidská práva a ujistit se, že tato práva neporušují. V oblasti přístupu k pracovní síle jde o podporu sdružování a uznání práva na kolektivní vyjednávání. Naopak by podniky měly eliminovat každou formu nucené práce a dětské práce a každou formu diskriminace. V oblasti životního prostředí by podniky měly realizovat preventivní strategii k výzvám v této oblasti a využívat environmentálně šetrné technologie. V poslední zmíněné oblasti musejí podniky bojovat proti korupci ve všech jeho formách (United Nations, 2014). Jak zdůrazňují Freeman et al. (2010b), tato iniciativa souvisí především s procesem globalizace a rozšiřováním aktivit podniků za hranice svých zemí.

2.4 Zájmové skupiny

Zájmové skupiny jsou velice důležité jak z hlediska nalezení správné strategie podniku, tak z hlediska udržitelnosti. Zájmová skupina je podle Freemana (2010a) „jakákoli skupina nebo jednotlivec, která může ovlivnit, nebo je ovlivněna dosahováním firemních cílů“. Příklady zájmových skupin uvedených Freemanem (2010a) jsou vlastníci, zákazníci, zástupci zákazníků, konkurenti, média, zaměstnanci, environmentalisté, dodavatelé, vláda, lokální komunity a organizace, politické skupiny, obchodní organizace.

Freeman a Reed (1983) dále pracují s vymezením stakeholderů v užším a širším smyslu. V širším smyslu jde o „jakoukoli identifikovatelnou skupinu nebo jedince, který může ovlivnit dosažení cílů organizace, a kdo je ovlivňován dosahováním cílům organizace“. Mezi zájmové skupiny v tomto širším smyslu patří veřejné zájmové skupiny, protestní skupiny, vládní agentury, obchodní asociace, konkurenti, odborové organizace, zaměstnanci, zákazníci, vlastníci a další zájmové skupiny v tomto smyslu. V užším slova smyslu jde o „jakoukoli identifikovatelnou skupinu nebo jednotlivce, na které je organice závislá z hlediska svého trvalého růstu“. Jde o zaměstnance, zákazníky, určité dodavatele, klíčové vládní agentury, vlastníci, určité financí instituce a další zájmové skupiny v tomto smyslu.

Rozdíl mezi manažerským modelem firmy a modelem zaměřeným na zájmové skupiny je v následující tabulce.

Tabulka 2.1 Manažerský model versus model zaměřený na zájmové skupiny

Typ modelu

Manažerský model firmy

Model zaměřený na zájmové skupiny

Hlavní zájmová skupina

Vlastníci

Všechny zájmové skupiny ovlivněné snahou podniku dosahovat svého cíle

Legitimita zájmu

Vlastnické právo

Široký soubor všech práv skupin ovlivněných podnikem

Role zájmových skupin

Kromě majitelů, zájmové prostředky jsou prostředkem k maximalizaci podnikových cílů

Všechny stakeholdeři jsou součástí legitimního zájmu podniku

Cíl managementu

Maximalizovat hodnotu pro vlastníky podniku

Maximalizovat hodnotu pro všechny skupiny zainteresované ve firmě

Role managementu

Zástupce vlastníků

Vyvážit všechny zájmy stakeholderů ve firmě

Sociální odpovědnost

Individuální (vlastníci)

Organizační

Zdroj: Crane et al. (2014a)

Peattie a Charter (2003) uvádějí příklady položek a ukazatelů, které jsou důležité pro jednotlivé zájmové skupiny při vývoji, výrobě a marketingu určitého produktu z hlediska socioenvironmentálního. Pro vlastníky a manažery je důležitá bezpečnost produktu, pro zaměstnance bezpečnost procesu a minimum škodlivých látek, pro zákazníky značení, jejich spokojenost a porušování zákonů, pro obchodní partnery efektivnost, pro dodavatele zapojení do výzkumu a vývoje, pro konkurenty zdraví a bezpečnost a dopad na pověst odvětví, pro vládní instituce množství nebezpečných výstupů, pro nevládní instituce bezpečnost produktu a socioenvironmentální dopad a pro komunity množství škodlivých látek.

Zájmy jednotlivých stakeholderů z hlediska environmentálního dále rozpracovávají Schaltegger et al. (2003). Jejich souhrn je uveden v tabulce 2.2.

Environmentálně orientované požadavky některých vybraných zájmových skupin uvádí například také Schmid (1996). Zájmem vlastníků a poskytovatelů kapitálu je například nízkorizikové používání kapitálu díky eliminaci ekologických problémů. Pracovníci mají zájem na ekologicky nezávadných pracovních podmínkách. Zákazníci mají zájem zase na produktech, které šetří energii a materiál. Obchodníci chtějí eliminovat nadbytečné obaly.

Tabulka 2.2 Environmentální zájmy jednotlivých stakeholderů

Zájmová skupina

Hlavní zájmy

Akcionáři a investoři

Vyhodnotit vliv poškozování životního prostředí a současně environmentálně šetrných aktivit na hodnotu podniku.

Banky a pojišťovny

Vyhnout se kreditním rizikům vztažených k životnímu prostředí a hledat ziskové a bezpečné kapitálové investice pro sebe a pro své zákazníky.

Odbory a zaměstnanecké výbory

Zajistit lepší platební a pracovní podmínky, zlepšit zdravotní a sociální situaci, posílení svobody projevu a bezpečnosti práce pro všechny závislé zaměstnance.

Zákazníci

Hledat levné a kvalitní zboží a služby, povzbuzovat nebo ignorovat přijetí environmentálních standardů ze strany jejich dodavatelů prostřednictvím smluvních ujednání.

Manažeři a exekutiva

Hledat zlepšení úspěchu podniku a minimalizovat environmentální podnikatelské riziko a usilovat o vyšší peněžní odměny, prestiž a nový smysl environmentální povědomí povzbuzovaného sociálním a obchodním tlakem.

Média

Zachytit pozornost současné i potencionální veřejnosti.

Zaměstnanci

Zajistit jejich pozici v podnikání, sledovat osobní kariérní cíle a zajistit práci v environmentálně přívětivých podmínkách.

Lokální komunity

Zlepšovat a starat se o kvalitu environmentálního prostředí v dané oblasti.

Neziskové organizace

Působit jako obránce životního prostředí.

Úřady a vláda

Sledovat ochranu životního prostředí pro společnost a využívat opatření vztažená k životnímu prostředí jako prostředek volebního boje.

Techničtí a vědečtí
pracovníci v podnikání

Zkusit rozvinout, nebo předcházet environmentálně šetrným inovacím.

Podnikatelské
a profesionální asociace

Jednat jménem členů a dosahovat cílů svých členů včetně cílů vztažených k životnímu prostředí.

Konkurenti

Hledat konkurenční výhodu, srovnávat výkonnost mezi jednotlivými konkurenty.

Akademická sféra

Usilovat o využití jejich výsledků výzkumu a ovlivňovat formování názorů prostřednictvím výuky.

Zdroj: Schaltegger et al. (2003), upraveno

Zájmové skupiny jsou v ústředí pozornosti konceptu sociální odpovědnosti podniků. Carroll (1991) například pro jejich analýzu navrhuje zpracování tabulky zájmových skupin, kdy pro jednotlivé zájmové skupiny jsou formulovány jejich zájmy v jednotlivých oblastech CSR (ekonomické, právní, etické a filantropické). U analýzy zájmových skupin zdůrazňuje, že je důležité je popsat, porozumět jim, analyzovat je a řídit je. Pro poznání zájmových skupin je vhodné najít odpovědi na tyto otázky:

– Kdo jsou naše zájmové skupiny?

– Jaký je jejich zájem?

– Jaké příležitosti a výzvy představují naši stakeholdeři?

– Jaké části společenské odpovědnosti realizujeme pro naše zájmové skupiny?

– Jaké strategie, akce a rozhodnutí bychom měli přijmout, abychom nejlépe zvládli tyto povinnosti?

Pro interakci se zájmovými skupinami je možné zvolit čtyři přístupy: ignorování zájmové skupiny, přístup veřejných vztahů, implicitní jednání a explicitní jednávání. Pokud podnik ignoruje zájmové skupiny, které ho mohou ovlivnit, nebo jsou jím ovlivňovány, nealokuje do kontaktu se zájmovými skupinami žádné zdroje. Jde v podstatě o starý přístup, který zahrnoval zájem pouze o zákazníka, dodavatele, vlastníka a zaměstnance. Přístup veřejných vztahů je typický zejména pro velké organizace, které mají oddělení zaměřené na komunikaci s veřejností. Zájmovým skupinám jsou sdělovány plány a dopady těchto plánů na ně. Při implicitním jednání podniky sledují zájmy stakeholderů a berou je v úvahu při svých aktivitách. Předcházejí tak případnému tření mezi podnikem a zájmovými skupinami. Explicitní jednání vyžaduje obousměrné vyjednávání, neformální způsoby jednání a snahu o kompromis při hledání řešení přijatelného pro obě strany. To by mělo přinést řešení, které je oboustranně výhodné (Freeman, 2010a).

Význam zájmových skupin je velký i z hlediska implementace různých nástrojů a konceptů, které souvisejí s problematikou udržitelnosti. Národní, regionální a místní orgány mají zajišťovat politiky, podpory a zavádět podpůrná technická a finanční opatření. Mají zprostředkovávat dialog mezi podniky, výzkumnými organizacemi a občanskými sdruženími. Tyto instituce mají podporovat povědomí a vzdělávání obyvatelstva a podporovat udržitelný životní styl, opětovné užívání produktu, recyklaci apod. Podnikatelské subjekty mají vyvíjet a investovat do nových udržitelných podnikatelských modelů, produktů a služeb, které jsou založeny na principech cirkulární ekonomiky. V rámci svých aktivit mají spolupracovat s různými institucemi, aby podporovaly povědomí o cirkulární ekonomice u veřejnosti. Podniky mají dále spolupracovat s výzkumnými institucemi při vývoji nových ekoinovací a trvale udržitelných řešení. Národní, regionální a lokální inovační agentury a zprostředkovatelé mají především poskytovat poradenství o inovačních opařeních. Dále se mají podílet na rozvoji a implementaci projektů a monitorování projektových aktivit, výstupů a dopadů. Mají také spolupracovat s úřady při zavádění ekoinovací. Jejích úlohou je také případné lobbování a prosazování určitých opatření a politik. Výzkumné instituce a univerzity spolupracují s úřady při uplatňování udržitelných opatření. Spolupracují také s podnikatelskou sférou při hledání nových trvale udržitelných řešeních. Nevládní organizace a občané se účastní plánování v oblasti ekoinovací. Podílejí se také na vzdělávání obyvatelstva a podpoře různých fází inovačních projektů. Lobují také pro prosazení legislativních předpisů a politických rozhodnutí. Podporují šíření ekologických inovací a udržitelných systémů (Doranova et al., 2016).

[10] Jde o iniciativu Global Compact.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Podniková environmentální strategie.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.