Spánek rozumu

plodí příšery

Aleš Palán | foto Jan Šibík

Jan Konvalinka v rozhovoru o covidu,

právu na omyl a historickém optimismu

PROSTOR | Praha | 2020

Spánek rozumu plodí příšery

Aleš Palán | foto Jan Šibík

Jan Konvalinka v rozhovoru o covidu,

právu na omyl a historickém optimismu

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,

v roce 2020 jako svou 559. publikaci.

Fotografie Jan Šibík a Daniela Matulová.

Odpovědný redaktor tištěné knihy Jan Paulas.

Jazyková korektura Iva Trefná.

Grafická úprava tištěné knihy Aleš Lederer.

Sazba tištěné knihy Adam Lederer (ProAL).

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz.

Elektronické vydání první.

V původní knize je použito celkem 83 fotografií. Tato verze se od tištěné knihy liší, verzi s obrázky odpovídající tištěné publikaci najdete v PDF.

Text © Aleš Palán, 2020

© PROSTOR, 2020

Photo © Jan Šibík, 2020, Daniela Matulová, 2020

Cover photo © Jan Šibík, 2020

ISBN 978-80-7260-466-1

eprostor.com

prostor@eprostor.com

facebook.com/nakladatelstvi.prostor

kapitola 1
Co když je Země placatá?

Jaké jsou vaše oblíbené fake news o koronaviru?

Já je považuju za hrozně nebezpečné a  žádnou oblíbenou falešnou zprávu nemám. Iritujou mě všechny.

Těšil jsem se, že se zasmějeme tomu, jak někdo blouzní o léčení covid-19 pomocí antabusu či mátového čaje, ale asi vás to štve nad míru.

Tahle věc má dva aspekty: jeden praktický, druhý obecnější, možná ještě důležitější. Ten praktický aspekt spočívá v tom, že blábol zabíjí. Když přesvědčíte maminku, aby své dítě nedala očkovat, protože je to jenom konspirace farmalobby a pití heřmánkového čaje s pročištěním karmy jejího potomka spolehlivě ochrání, tak ho můžete zabít. Nebo druhé dítě, které se od prvního nakazí. Nebo třetí dítě, které se nakazí od druhého. Slyšel jsem od vynikajících českých lékařů příliš mnoho příběhů o tom, jak lidé přerušili úspěšnou léčbu nádorového onemocnění, protože jim léčitel poradil, že mají raději přikládat kameny nebo pít vlastní moč, než abych tyhle řeči považoval za neškodné pábení.

Druhý důvod je obecnější. Možná vám to bude připadat přepjaté anebo moc teatrální, ale já mám tenhle náš západní, liberální svět, založený na kritickém rozumu a sdílené zkušenosti, opravdu rád a vážím si ho. Myslím, že to je to nejlepší, co lidstvo za posledních pár desítek tisíc let pracně vytvořilo. Současně si uvědomuju, že to vůbec není samozřejmé, že je to neustále ohrožované a musíme to bránit. Vždycky si vzpomenu na Goyovu grafiku „Spánek rozumu plodí příšery“. Slupka racionality a empirického poznání je strašně tenká, hned pod ní jsou různé strachy, hrůzy, předsudky a nenávisti, a proto se jí musíme ze všech sil držet. Demokracie potřebuje racionalitu. Nutně potřebujeme, jak to krásně formuloval Karel Čapek, „rozum společný všem, zkušenost sdělitelnou, poznání platné a zákony ducha svědomí, jež zavazují svobodné muže“. Jakmile ztratíme „zkušenost sdělitelnou a poznání platné“, je pak možné všechno.

Třeba?

Třeba tvrdit, že Američané na Měsíci nikdy nepřistáli nebo že Země je placatá. A mezi námi: podle mne je myšlenka, že Američané vyvinuli HIV, aby se zbavili černochů, jenom derivátem jiné hypothesy, a sice, že Židé potřebují krev křesťanských panen, aby si upekli macesy. A může také vést k podobným koncům.

Mimochodem, na sklonku normalizace jsem dělal kastelána na zámku v Polné, a když mě v místní hospodě přijali za svého, spolustolovníci se mi svěřili, že Hilsner tenkrát Anežku Hrůzovou zavraždil právě kvůli té panenské krvi. Ten blábol mi přišel nevykořenitelný, stačí ho jednou zasadit – a on trvá.

Fascinující na tom je, že antisemitismus dokonce ke své nenávisti ani ty Židy nepotřebuje.

Jasně, tak jako nenávist k uprchlíkům nepotřebuje žádné uprchlíky.

Zdá se, že nenávist je jakousi konstantou lidské existence, pořád je tady, jen jen vybublat. Svoboda projevu je strašně důležitá hodnota, které se nesmíme vzdát, a musí být kontrolovaná nikoli státem nebo cenzurou, ale kritickým rozumem každého z nás. Věřím tomu, že bez kritického rozumu není demokracie vůbec myslitelná.

Konspirační teorie jsou strašlivou a velmi nebezpečnou kapitulací kritického rozumu. Ostatně na nacismus i komunismus lze nahlížet jako na velmi komplexní a extrémně úspěšné konspirační teorie: svět ovládá spiknutí sionských mudrců (případně vykořisťovatelů z Wall Streetu), které je třeba zničit, porazit a vyhladit, aby konečně nastal vytoužený ráj. Karikatury židovského „plutokrata“ z Der Stürmeru z roku 1934 a „vraha z Wall Streetu“ z Rudého práva v roce 1981 si jsou až překvapivě podobné.

Dají se fake news vyvrátit? Vím o pár lidech, kteří opravdu tvrdí, že Země je placatá. Myslím, že i já se svými chabými znalostmi bych tuto tezi dokázal vyvrátit. Jejich víru ale ne.

Tak zrovna tenhle blábol se asi vyvrátit dá: když už člověk není tak chytrej jako Aristotelés, který zcela správně odvodil kulatost Země ze skutečnosti, že tvar zakrývající Měsíc při zatmění je vždy kruhový, mohla by ho přesvědčit alespoň fotografie Země z oběžné dráhy nebo svědectví o existenci Austrálie a opery v Sydney. Jenomže tady nastává problém: když už jste v konspiraci dost daleko, tak vás přesvědčit nelze, protože chybí společný dohadovací prostor, „zkušenost sdělitelná“. Ta fotografie není důkaz, protože dneska přece není problém cokoli zfalšovat ve Photoshopu, že.

To je jako v tom vtipu, jak pán přijde do nebe, svatý Petr ho provádí nebeskými kůry, ale on chce vidět Hospodina, aby mu mohl položit jedinou otázku. Tak ho před něj předvedou a on se zeptá: „Hospodine, chci vědět jen jednu jedinou věc: Kdo zabil Johna F. Kennedyho?“ Hospodin na to: „Lee Harvey Oswald.“ A pán odpoví: „To jsem netušil, že to spiknutí jde až takhle vysoko.“

Pak je tam ještě noetický problém, jak říkáme my učenci, tj. problém týkající se metodiky poznání: jak dokázat, že něco není? Dokázat, že něco je, se dá vlastně snadno: najdete to, popíšete, vyfotografujete, změříte a zvážíte, případně naložíte do formalínu. Jak ale dokážete, že něco není? Můžeme dokázat, že neexistují vodníci? Že jsme ještě žádného nenašli? Prostě se dobře schovávají. Takovou lochnesskou příšeru lidé také doteď hledají, každý rok se na Loch Ness vydává další vědecká výprava, která tu příšeru tentokrát už docela určitě najde. Koneckonců nemusíme chodit pro příklad tak daleko: pan Jiří Ovčáček také pořád ještě hledá Peroutkův výrok o Hitlerovi. Že ho nenašel? To přece není důkaz, že neexistuje!

Úplně stejně se to má s důkazem, že neexistuje sněžný muž nebo že Američané nesestrojili virus SARS-Cov2, jak zní celý správný název. Ono je to totiž naopak: je třeba dokázat, že ho sestrojili, důkazní břemeno je na straně žalobce. Pan Ing. Zeman by měl doložit, že ten článek existuje, anebo se omluvit, stejně jako existenci vodníka v rybníku Brčálníku je třeba prokázat, jinak platí nulová hypothesa: žádný tam není.

Úsilí hradního mluvčího bych snad zpochybnit uměl. Literární historikové prohlašují, že Peroutka se Hitlerovi takto nepodbízel, a zejména: časopis Přítomnost, kde měl článek vyjít, byl prohledán a článek tam není. Ne, že by nebyl nalezen, on tam není. Kdo by to chtěl zopakovat, má ostatně na internetu tu možnost. V matematice jsem se kdysi učil o důkazech sporem, protipříkladem či nepřímým důkazem. Je tedy – aspoň obecně – možné přijít s důkazem o neexistenci čehosi.

Ano, důkaz sporem je platná a důležitá metoda poznání. Ale tady potřebujete základní domluvu na společných východiscích – například na tom, že někde existuje kompletní vydání Peroutkovy Přítomnosti, že je celé digitalizované, že vyhledávací programy fungují, že je na experty spoleh a nikdo nemá zájem tento článek, pokud by existoval, před veřejností nějak ukrývat. Moc se bojím, že tahle základní společenská dohoda nám mizí. Moc se bojím, že už není ohrožena nějaká konkrétní představa o pravdivých skutečnostech (Peroutka ten článek buď napsal, nebo nenapsal; vodníci buď existují, nebo neexistují; v jezeře Ness příšera buď je, nebo tam žádná není), ale koncept objektivní pravdy jako takový. Dlouhodobým cílem alespoň politické části těchto konspirátorů je podle mne zpochybnění samotného konceptu pravdy jako objektivní skutečnosti, která je na nás nezávislá a kterou lopotně a nedokonale poznáváme. Představa, že všechno je možné, nic není jisté a „kdo ví, jak to bylo“, a „na každém šprochu je pravdy trochu“, nevede bohužel zpravidla k nějakému vnitřně prožitému filosofickému relativismu Piláta Pontského („Co jest pravda?“), ale k pohodlnému a cynickému „čert ví, jak to je všechno, je to lumpárna“. Myslím, že přesně o to politickým konspirátorům jde.

Já sám jsem došel k velmi triviálnímu a velmi nefilosofickému přesvědčení, že nakonec je pravda, zrovna tak jako mravnost, jenom jedna. Vím, že by se nad tím kolegové z FF UK ušklíbli, a koneckonců uměl bych si to postmodernisticky vyvrátit i sám, ale nechci. Jak píše velmi kategoricky i známý noetický relativista Karel Čapek, autor Šlépěje a Hordubala i dalších děl plných zpochybňování jediné pravdy: „Pokud jde o základní životní pravidla nebo elementární mravní instinkty, tu aspoň tyto hodnoty jsou nezávislé na takovém či makovém ‚světovém názoru‘; … ta nejprostší mravnost je jen jedna. Kdo tu by chtěl rozvracet, zasluhuje, aby žernov osličí byl uvázán na hrdlo jeho.“

O vodníkovi v Brčálníku, tedy o tom, že tam není, jste sám přiznal, že je to jen hypothesa, tedy vaše domněnka. Sám tak připouštíte i jinou možnost. Takto by se vašeho slova, které mimochodem píšete tak roztomile latinsky, mohl chopit nějaký zapálený konspirátor. Co byste mu doporučil?

Já se toho původního rukopisu pokouším držet velmi důsledně. Je to jednak proto, že jsem staromilec, a jednak proto, že jsem všechny pravopisné reformy vždycky považoval za sociální inženýrství a útok bolševika na sdílený kulturní prostor. Poměrně radikální pravopisná reforma, která koncem 80. let zavedla důsledné počešťování cizích slov a psaní „z“ i tam, kde se vůbec nevyslovuje („reneZance“), mi vždycky připadala jako útok na kontinuitu národní kultury, kterou považuju za velmi důležitou.

Zkoušel jste někdy číst texty obrozenců z první poloviny 19. století v původním vydání? Já jo. Skoro to nejde, a to vlastně pravopisně používali jen „g“ místo „j“, občas tam bylo dvojité „w“ namísto jednoduchého a nějaké to „au“ místo „ou“.

Ano, zkoušel jsem to číst. Ve zmíněné Polné jsme měli první vydání knihy Mág. Byl prvnji vecer, prvnji Mag…

… Byl vecernji mag, byl lasky čas. Vlastně je to pár triviálních změn, a přesto se ty texty skoro nedají číst. Děsil jsem se toho, že bolševik chce vytvořit novořeč, aby docela elegantně zabránil přístupu lidí k literatuře a písemně zapsanému vědění minulosti. Já vím, že je to paranoidní, nejspíš takový promyšlený plán neexistoval, ale mohlo to tak dopadnout.

Trochu paranoidní to asi je, ale to přece neznamená, že po vás nejdou. Ostatně takový Atatürk, když nahradil arabské fonty staré turečtiny latinkou, dosáhl velmi úspěšně právě toho, co popisujete.

Myslím si, že kontinuita je mimořádně důležitá a že povědomí o tom, jak slova vznikla (že ve slově Athény se skrývá řecké theta, kdežto ve slově technika je zakódováno tau), mi přišlo nějak velmi podstatné. Já vím, že jsem s tím Čapkem už otravnej, ale stejně ho budu citovat: „Děláme cosi velmi starobylého, když mluvíme česky.“

A tomu konspirátorovi bych doporučil, ať aplikuje na svět, politiku, vodníky a Peroutku stejná měřítka, jaká aplikuje na svůj každodenní život. I ten nejzakonspirovanější konspirátor dává vodu na čaj na sporák, aby se ohřála, a ví, že žehlička spadlá na nohu mu uskřípne palec. Věci mají příčiny a následky, dají se logicky vysvětlit a kontrolovat. Většina lidí nelže, aspoň ne pořád, a většina komplikovaných plánů nefunguje, například proto, že je někdo vykecá. Každý z nás s tím má svou zkušenost. Tak proč by to právě v případě Protokolů sionských mudrců nebo pádu newyorských věží WTC mělo být jinak?

Zvyšuje podle vás pocit ohrožení, které nyní prožíváme, pozici objektivního vědeckého bádání, nebo naopak víc lidí propadá bludům?

Já se hrozně bojím (opravdu bojím, fakt z toho mám strach), že procento lidí, kteří propadají bludům, stále roste. Jak jsem napsal nahoře, podle mne je to ale neslučitelné s otevřenou, svobodnou společností a strašně na to doplatíme.

Bude za tím ale víc věcí. Jedna z nich je, že se nám zbortil starý, hierarchický svět předávání a ověřování vědomostí. Dřív byla pravda to, co se říkalo v kostele, případně ve škole, nebo co napsala Encyklopeadia Britannica. Měli jsme kánon. Podivín, který by lidem vykládal, že je Země placatá, by byl všem k smíchu a se svým bludem by byl zcela osamocen. Teď tomu tak není. Všichni ti osamocení podivíni, co si myslí, že je Země placatá, si vytvářejí webové stránky, online časopisy a diskusní fóra, a protože jsou jich na světě celkem desetitisíce, dělá to dohromady docela velký klub. Navíc jim nahrávají algoritmy vyhledávacích programů jako Google, které stále více diktují způsob, jakým přemýšlíme o světě: ten algoritmus totiž velmi inteligentně předpovídá, jakou informaci hledáte. Když si naťukám do Googlu dotaz „flat earth theory“, teorie ploché země, vyjede na mne několik parodických stránek i článek z astronomického časopisu o tom, jak se tento nesmysl šíří. Když si tentýž dotaz položí stoupenec té myšlenky, vyběhnou na něj desítky stránek z konspiračních webů, které mu jeho teorii nejen potvrdí, ale vyvolají v něm dojem, že tohle je mainstream, že si to myslí skoro každej!

Schválně si zkuste do vyhledávače naťukat „onion“: někomu vyjede předpis na polévku, někomu mikrosnímek epidermis cibule. To je fajn a děsně praktické, když chcete rychle najít to, co obvykle hledáte. Je to však tragédie pro jednotný obraz světa, který jsme kdysi mívali, ale teď už je pryč. To je jedna z věcí, které mne překvapily a neuvědomil jsem si je, když jsem někdy v roce 1992 s posvátným vzrušením vyťukával na příkazovou řádku v Unixu připojení na Bitnet (to byl, milé děti, takový předchůdce internetu v době, kdy ještě ani nebyly webové stránky). Já bláhový si myslel, že internet spojí svět, ale on ho ve skutečnosti mimořádně rafinovaným způsobem atomizoval. „Rozum společný všem, zkušenost sdělitelná, poznání platné…“ jsou pryč.

Není ale ta představa ztraceného kánonu jen iluzí? Pochází z doby, kdy publikovat mohli jen vzdělanci, elita – a nikdo jiný slyšet nebyl, tedy nebyl ani zaznamenán. Co když se blábol v podhradí šířil podobně bujně jako dnes, jen na něj nebylo tolik vidět?

Ano, ale v tom je právě ten velký rozdíl. Blábol, na který není tolik vidět, je opravdu méně nebezpečný.

A pak tu máme „vědu“ ve službách ideologie. Soudružka Lepešinská byla protežovanou sovětskou „kapacitou“ a přicházela s názory, kterými by trumfla nejednoho současného konspirátora. Ostatně i kybernetika bývala považována za buržoazní pavědu.

To je moje oblíbené téma! O životě Trofima Děnisoviče Lysenka jsem napsal zábavnou kapitolu do jedné monografie a publikace Olgy Borisovny Lepešinské jsem sbíral už v osmdesátých letech. Tenhle bizár miluju. Ona to byla zasloužilá členka ruské komunistické strany od samého jejího založení, manželka významného revolucionáře, ale to jí nestačilo a v pokročilém věku takřka osmdesáti let se rozhodla přebudovat celou biologii. Nezrušila jen genetiku, jako Lysenko, ale rovnou celou buněčnou teorii. Slavné jsou její pokusy o samoplození nezmarů po jejich podrcení ve hmoždíři. (To mimochodem fakt funguje! Nezmar je nezmar.) Nebo se snažila dokázat, že jedlá soda je universální omlazovací prostředek, vhodný pro zvýšení zemědělských výnosů. Důsledkem bylo totální vykoupení jedlé sody v maloobchodní síti Sovětského svazu; nikoho to bohužel neomladilo, o výnosech pšenice nemluvě. Mimochodem, ten její nesmysl o boji s „okyselením organismu“ je už zase populární. Nakazila i jiné: začala se objevovat vědecká pozorování přeměny kukačky v pěnkavu nebo čočky v hrášek, dokonce se objevila novátorská teorie, že bakterie mohou vznikat z virů skrze „stadium krystalů“. Pro milovníky mašíblů (což je zkratka pro magory, šílence a blby, prostě lidi, co vám denně posílají dvacetistránkové návody na záchranu světa, lék proti AIDS nebo návod na perpetuum mobile) je tohle zlatá éra.

Problém ovšem je, že vědci, kteří se v SSSR proti těmto blábolům postavili, končili v lepším případě vyhazovem, v horším byli posláni do gulagu nebo zastřeleni. Geniálního biologa Vavilova nechali umřít ve vězení hlady. Věděl jste, že o zasedání Všesvazové akademie zemědělských věd V. I. Lenina v roce 1948, na které Trofim Děnisovič Lysenko konečně porazil buržoazní genetickou pavědu, vynalezenou německým mnichem Gregorem Mendelem, a prosadil triumf mičurinské biologie, natočil slavný režisér Dovženko film Mičurin, který měl premiéru na Karlovarském filmovém festivalu, hrál v něm Sergej Bondarčuk a hudbu k němu složil Dmitrij Šostakovič? Nevěděl, že jo!?

To teda čumím, takové kulturní veličiny! Ale i vy jste se nedávno v jednom rozhovoru pustil do veličiny, tentokrát vědecké, navíc do nositele Nobelovy ceny. Jak se v tom má prostý maturant vyznat: má pravdu docent z Karlovky, nebo nobelista?

Obecně radím věřit spíše nobelistům než docentům z Karlovky, ale tady jde opravdu o jasný a docela smutný případ. Profesor Luc Montagnier, který dostal Nobelovu cenu za spoluobjevení viru HIV, skutečně začal na stará kolena šířit konspirační teorie jako na běžícím pásu. Už před deseti lety ohlásil, že DNA a RNA patogenů emitují jakési elektromagnetické vlnění, které je umožňuje nejen diagnostikovat, ale dokonce teleportovat. Netřeba zdůrazňovat, že se jeho výsledky nikomu nepodařilo zopakovat. Teď působí v Číně a ohlásil, že koronavirus byl vytvořen v laboratoři.

Nejde o to, že tomu nevěřím, jde o to, že ať jste docent z Karlovky, nebo nobelista, musíte mít svá slova podložena – a čím je vaše tvrzení překvapivější nebo důležitější, tím silnější musí být důkaz.

Lidi se ptají, jak je možné, že celosvětová pandemie vůbec propukla. Mě spíš zajímá, jak je možné, že nepropukla už dávno. Mobilita obyvatelstva a zboží je přece intenzivní už dlouhá desetiletí.

Ale vždyť propukla, už mockrát! Pandemie tady jsou, co je lidstvo lidstvem – přesněji řečeno, co je nás lidí tady na planetě dost na to, aby se takový patogen mohl pohodlně šířit a nehrozilo mu nebezpečí, že rychle nakazí malou komunitu a vymře. Spoustu těch krvavých historek jsme popisovali s přítelem Machalou v naší knížce Viry pro 21. století. Když v roce 1346 obléhali Tataři společně s Benátčany město Kaffu na Krymu (dnešní Feodosii, kterou ovládali Janované), posílali katapulty mezi obránce mrtvoly vojáků z tatarského vojska, kteří umřeli na mor a rozšířili ho tak i v Kaffě. Z města se podařilo prchnout čtyřem lodím, které se vrátily domů a rozšířily pak mor po celé Evropě. Šlo o jednu z nejhorších středověkých epidemií „černé smrti“, která stála život skoro třetinu obyvatel tehdejší Evropy. Mimochodem, do Čech se příliš nerozšířila (jak říká kolega Jan Royt, prorektor UK a významný historik středověkého umění, bylo to mj. tím, že Karel IV. zakázal v Čechách průvody flagelantů, aby mu sem mor nezanesly. Hranice nejsou žádné korso, říkal si asi Otec vlasti…). Tahle okolnost, spíš než cokoli jiného, způsobila ohromnou prosperitu a mocenský i kulturní růst Českých zemí ve čtrnáctém století.

Mor ovšem mají na svědomí bakterie (Yersinia pestis), ale i viry způsobily historické pandemie. Conquistadoři porazili s hrstkou vojáků a koní velké latinskoamerické civilizace nejen silou střelných zbraní a svojí zoufalou odvahou, ale také díky virům neštovic, které si s sebou přinesli a které nešťastné Indiány kosily po statisících (za to si ovšem dobyvatelé z Nového světa přivezli nejen zlato, drahé kamení a otroky, ale také syfilis).

Já měl na mysli 20. století, kdy se všechno šíří řádově rychleji.

Tak jo, tak 20. století. Vezměme si tedy AIDS, což je rovněž pandemie, která se rozšířila z Afriky (mimochodem také přechodem ze zvířat, v tomto případě z opic) přes Haiti dál dvěma cestami – do Kalifornie a na východní pobřeží USA, a odtud pak do zbytku světa. Tohle je už moderní pandemie se vším všudy: šíří se tryskovými letadly a lidským stykem, občas obojím současně (je dobře zdokumentován případ jednoho z „pacienů 0“, kanadského leteckého stewarda, který osobně infikoval více než 2000 dalších lidí). Ani tohle není nic nového pod sluncem a není třeba lamentovat nad úpadkem mravů. Rychlost, s jakou se syfilis rozšířila po celé Evropě poté, co v roce 1492 přistálo pár infikovaných Kolumbových námořníků ve Španělsku, také nedává mravním zásadám našich jistě hluboce zbožných předků nejlepší vysvědčení. Už roku 1496 zasáhla velká epidemie „neapolské nemoci“ České země za velkých ztrát na životech. A bez tryskových letadel!

Španělská chřipka v letech 1918/19, asijská chřipka v roce 1957, hongkongská chřipka v roce 1968, prasečí chřipka v roce 2009, SARS 2003, MERS, ebola 2014 a nyní covid-19 – to všechno jsou pandemie způsobené viry, ve všech případech viry přešlými ze zvířat, a skoro všechny pocházejí z jihovýchodní Asie, konkrétně z jižní Číny. Tedy opravdu nic nového. Měli jsme to čekat, a mnozí z nás to čekali.

A vy?

S kolegou a přítelem Ladislavem Machalou ve zmíněné knize Viry pro 21. století na skutečnost, že nové virové epidemie takřka s jistotou přijdou, upozorňujeme. Ale zase abych naše prorocké schopnosti nepřeháněl: počítali jsme spíš s epidemií nového kmene chřipky.

Měla to čekat – a připravovat se, připravovat nás – i nějaká specializovaná instituce, státní či mezinárodní?

Rozhodně. Tohle je hlavním úkolem Světové zdravotnické organizace, která má připraveny jak pandemické plány, tak odborníky na jejich řešení. Hlavní práce je však na národních zdravotnických autoritách. Ve Spojených státech president Obama po epidemiích prasečí chřipky v roce 2009 a eboly v roce 2014 varoval, že další virus, přenosný vzduchem, může přijít do pěti nebo deseti let a musíme na něj být připraveni. Inicioval vznik manuálu pro akci federálních úřadů pro případ pandemie a nechal investovat miliardy dolarů do vývoje vakcín a léků proti ebole. Zčásti z této investice těžíme dodnes: vývoj remdesiviru je plodem této iniciativy.

Jak se vůbec podařilo zastavit nebo alespoň lokalizovat ebolu, SARS a jiné nákazy, na které umírá mnohem víc nakažených než na covid?

To vám je, pane Paláne, docela jednoduché: ty epidemie se podařilo lokalizovat nikoli přesto, že při nich umíralo mnohem víc nakažených, nýbrž právě proto. Smrtnost eboly je mezi 50-80 procenty, i na SARS umíralo 10 procent všech nakažených. Nebyli žádní bezpříznakoví přenašeči, a navíc ty příznaky! Když vám při ebole teče krev z očí a nosu, tak si toho všimnete jak vy, tak vaše okolí – a i ti méně chápaví zaznamenají, že je cosi v nepořádku a že by bylo lepší se vám vyhnout. Navíc často zemřete tak rychle, že pořádně nestačíte nikoho nakazit.

Aha, takže ne: „Moje rouška chrání tebe, tvoje rouška chrání mě“, nýbrž: „Moje smrt chrání tebe, tvoje smrt chrání mě.“

Cyniku. Ale nakonec to tak je. Covid-19 zabíjí mnohem méně nakažených (vlastně pořád nevíme kolik – ty zlomky se totiž bez jmenovatele dost špatně počítají, takže zhruba tušíme, kolik lidí zemřelo, ale nevíme, kolik jich bylo nakažených). Zdá se, že desítky procent nakažených nemají příznaky buď vůbec žádné, nebo jenom velmi mírné, ale přitom jsou infekční a mohou nakazit ostatní. Taková nemoc se velmi špatně izoluje.

I tak se SARS v roce 2003 podařilo zastavit až po několika měsících celoplanetárního detektivního úsilí, při kterém se vyšetřovali všichni lidé, kteří přišli s infekcí do kontaktu – od obyvatel slavného 4. patra hotelu Metropol v Hongkongu, kam byla infekce původně vystopována, až po spolucestující všech nakažených ve všech autobusech, letadlech a lodích, které se z Hongkongu vypravily do světa. A i tak to stálo životy osmi stovek lidí a desítky miliard hospodářských ztrát.

Už v březnu jste – opatrně, ale optimisticky – zmínil možnost, že v květnu může být k dispozici lék na koronavirus. Není v průběhu času tento váš optimismus podrobován zkouškám?

Myslím, že opatrný optimismus byl na místě. Právě teď, když píšu tyhle řádky (a to je teprve 3. května!), americká Federal Drug Administration schválila první lék, který prokázal účinnost na pacientech ve velké, nezávislé, placebem kontrolované a dvojitě zaslepené studii, k „nouzovému použití“ (emergency use) u velmi vážně nemocných lidí. Je to remdesivir firmy Gilead. Mám z toho velkou radost, protože zrod té molekuly jsem s obdivem pozoroval od samotného začátku. Znám osobně i většinu autorů včetně šéfa výzkumného týmu (a nyní vicepresidenta firmy Gilead) Tomáše Cihláře, našeho bývalého kolegu z ÚOCHB v Dejvicích a mého rodáka z Chomutova. Remdesivir snad snižuje smrtnost viru, ale hlavně snižuje dobu, po kterou musí nemocní zůstávat v nemocnici na přístrojích.

Nepletu-li se, smrtnost se proti skupině, která měla nasazené placebo, snížila díky remdesiviru o 3 procenta. Není to málo, Antone Pavloviči?

Pozor, ta smrtnost se změnila z 11,6 procent na 8 procent, což nejsou tři procenta, ale třicet procent! Správná formulace je „tři procentní body“. V tom se často chybuje, jak by řekl Zdeněk Svěrák.

Aha. Spočítané jsem to tedy měl správně, haprovala v tom akorát ta nula navíc.

Nicméně i tak to bylo na hranici statistické chyby. Navíc je třeba zdůraznit, že se v tomto testu dával lék převážně pacientům ve velmi vážném stavu. Strašně důležitá je i doba hospitalizace – ten zatracený covid má totiž sice celkem nízkou smrtnost, ale drží část nemocných dlouho na lůžkách intenzivní péče, často s nutností umělé plicní ventilace. Když je takových lidí víc, než je příslušných lůžek k dispozici, zdravotní systém se hroutí. Navíc se často nakazí sami zdravotníci a začnou umírat lidé, kteří by normálně mohli přežít. Zkrácení doby hospitalizace tomuto krizovému scénáři může zabránit. Hodně zjednodušeně řečeno: covid-19 bez nutnosti dlouhodobé hospitalizace většiny nemocných se opravdu stává takovou chřipkou – tedy nic příjemného, umřít se na to dá, ale chod světa kvůli tomu zastavit nemusíme.

Navíc se dá (opět s opatrným optimismem) očekávat, že v počátečním stadiu nemoci bude virostatikum fungovat ještě lépe než u pacientů s těžkým průběhem na dýchacích přístrojích. Ti totiž neumírají na vlastní virovou infekci, ale na její doprovodné příznaky, zejména na zánět plicní tkáně. A v takovém stadiu může být na boj s virem už pozdě, pacienta zabije jeho vlastní imunitní systém.

Ve škole jsem se učil, že organismy dělíme na užitečné, neužitečné a škodlivé. Viry bych bez velkého váhání šoupl do třetí kategorie. Mýlil bych se?

Mýlíte se, docela určitě! Kupříkladu proto, že celých 8 procent vašeho genomu pochází z virů (je to pozůstatek pradávné infekce našich společných předků retroviry, tj. viry podobnými dnešnímu HIV). Bez virů byste přišel o dvanáctinu své vlastní DNA a čert ví, o co všechno dalšího. Například byste se nejspíš vůbec nenarodil, protože evoluce placenty je spojena s virovými sekvencemi, které máme v jádře našich buněk. Taková spousta DNA bude mít určitě i další funkce – jenom zatím pořádně nevíme jaké.

A to vůbec nemluvím o tom, že ono školské dělení organismů na užitečné a škodlivé je z biologického hlediska nesmysl. Pevně doufám, že se to dneska už takhle neučí. Je řepka olejka užitečná, nebo škodlivá? Když nejste zrovna majitel firmy na biopaliva a projíždíte na kole českou krajinou, tak byste řekl, že je to velmi obtížný plevel. Bakterie ve vašem střevě vás můžou zabít, ale taky odpovídají za stav vaší imunity, citlivost k alergenům nebo třeba za dobrou náladu. Přemnožení králíci v australské buši nebo holubi v centru Prahy způsobují problémy, na které jejich šlechtitelé kdysi určitě nepomysleli.

Role přírodní rovnováhy je úplně podstatná a platí i pro mikroorganismy. Bakterie a paraziti jsou velmi důležitou součástí života na téhle planetě a složitým souvislostem rovnováhy mezi nimi a jejich hostiteli se teprve učíme rozumět. Patogenní viry (a bakterie) nás nezabíjejí rády, „nothing personal“, jak se říká v mafiánských filmech. Virus, který zabije svého hostitele, je blbý, nepřizpůsobený virus, který si tím sám, hlupák, řeže pod sebou větev. Rozumný, civilizovaný, inteligentní virus je se svým hostitelem v symbiose a ani ho nenapadne mu nějak ublížit. Žije si ve svém netopýru ke vzájemné spokojenosti po celé generace, ale pak přijde nějaký Homo a z hostitele si udělá polívku. Co si má chudák virus počít než přeskočit na jiného hostitele, když o toho prvního přišel? A než se vzájemně přizpůsobí, tak to udělá pořádnou paseku…

Jsme ve výzkumu a přípravě antibiotik dál než při práci na antivirotikách? A je to tím, že viry byly objeveny později, nebo z jiných důvodů?

Ano, je to tak, antibiotik máme už několik stovek, první byla objevena před devadesáti lety. Historku o siru Alexanderu Flemingovi a jeho plesnivých Petriho miskách zná asi každý, historky o geniálním Ernestu Chainovi, Normanu Heatleyovi a Howardu Floreyovi, kteří po mnoha letech pokusů našli způsob, jak penicilin z těch zatracených plísní izolovat, už asi málokdo.

Taky je neznám a rád bych si doplnil vzdělání.

To je docela výchovná historka o rozdílu mezi pozorováním a vědou, mezi náhodným, šťastným výsledkem a systematickým úsilím, které vede k praktickému objevu zachraňujícímu lidské životy. Samotné pozorování, že určité druhy plísní produkují „cosi“, co zabíjí bakterie, které udělal Alexander Fleming v roce 1928, je strašně zajímavé a důležité, ale prakticky nepoužitelné. Od tohoto pozorování uběhlo třináct let, než se Chainovi a Floreymu podařilo účinnou látku (penicilin) v čisté podobě izolovat (mimochodem, antibiotika jsou „stoprocentně přírodní“ produkty), ale ani tehdy jí neměli dost, aby vyléčili byť i jediného pacienta. Postupy k dostatečné produkci penicilinu vypracoval až Floreyův spolupracovník Norman Heatley ve Spojených státech, takže dostatek penicilinu se v Evropě objevil až s americkým expedičním sborem koncem druhé světové války.

Docela zajímavé je, že za války se na základě nejasných zpráv ze vzácné a nedostupné zahraniční literatury pokusili o izolaci protibakteriální látky z plísní pracovníci tehdejší firmy Benjamin Fragner v Dolních Měcholupech (dnešní Zentiva). Pod názvem Mykoin BF 510 se jim podařilo připravit dost preparátu na vyléčení několika smrtelně nemocných pacientů na samém sklonku války. Preparátu bylo ovšem málo a americký penicilin ho brzo vytlačil, ale před šikovností českých mikrobiologů a chemiků je třeba smeknout. O tom příběhu byl dokonce natočen v 60. letech český film s názvem Mykoin PH 510, který mě jako kluka úplně fascinoval.

Od těch dob máme přírodních i syntetických antibiotik mnoho set, ale virostatika jsme donedávna neměli skoro žádná. Těch důvodů je spousta, některé celkem triviální: viry jsou malinkaté, mnohem menší než bakterie, nevidíme je pod světelným mikroskopem, potřebujeme k tomu ten elektronový, který byl donedávna málo dostupný. Hlavní důvod je ale biochemický (vůbec všechny hlavní důvody všech lidských problémů jsou biochemické, kdyby se vás na to někdo ptal, pane Paláne): bakterie jsou prokaryota, lidské buňky jsou eukaryota. To je doopravdicky velký rozdíl. Člověk má totiž nekonečně blíž ke kvasince než k bakterii E. coli nebo Yersinia pestis. Člověk, slon, pampeliška a pivovarská kvasinka jsou eukaryota: mají pravé buněčné jádro, podobnou organizaci DNA, podobné mitochondrie, podobné ribosomy a další buněčné součástky. Zatímco morová bakterie i E. coli mají tohle všechno velmi odlišné. Není proto vlastně těžké najít tu pověstnou „kouzelnou kulku“, magic bullet, která zasáhne bakteriální patogen a nebude si všímat lidské buňky.

U viru je to něco jiného. Virus nemá vůbec žádnou buňku. Je to tulák, bezdomovec a vnitrobuněčný parazit. Nese si s sebou jenom pár genů, všechno ostatní si ukradne uvnitř té eukaryotní buňky, do které se dostane. Je proto nesmírně obtížné najít způsob, jak se zbavit viru a přitom nepoškodit napadenou buňku nebo její okolí. To máte jako s tím počítačovým virem a nakaženým operačním systémem: jak se zbavit viru a zachránit obrázky z dovolené a rozepsanou kapitolu příštího bestselleru?

Pár triků už na to máme, ale trvalo to opravdu hodně dlouho.

Co jste myslel tím, že všechny hlavní důvody všech lidských problémů jsou biochemické? Abych to věděl, až se mě na to budou ptát.

Slyšel jste někdy o hormonech? A adrenalinu, serotoninu nebo dopaminu? Jsme uzlíčky buněk řízených žlázami s vnitřní sekrecí a několika chemickými signály. Je pravda, že občas jsme snad i něco víc, ale ta biochemie je tam hodně podstatná.

Jak ale po tom uzlíčku nervů chcete požadovat onen „rozum společný všem, zkušenost sdělitelnou a poznání platné“?

No právě…

Živočichové a rostliny vymírají, mnoho druhů už vyhynulo. Vymírají i viry, nebo tu jsou s námi napořád?

I viry mohou vymřít! Teda, vymřít – tady máme terminologický problém: jak může vymřít něco, co není živé? Virus je chemikálie – známe jeho chemický vzorec, může krystalizovat, dá se dokonce nasyntetizovat v laboratoři… Může chemikálie vymřít?

Takže mluvme spíše o tom, jestli může virus zmizet a přestat se rozmnožovat v ekosystému naší planety. To se bezpochyby může stát a děje se. My si toho všimneme jenom tehdy, když zmizí nějaký významný patogen, který způsobuje lidskou chorobu. Povedlo se to s pravými neštovicemi – to je první popsaný případ, kdy lidé vymýtili mikroorganismus způsobující smrtelnou chorobu. A že to byla nějaká choroba! V dějinách zemřelo na pravé neštovice mnohonásobně víc lidí, než kolik jich padlo v obou světových válkách.

Slabinou životní strategie neštovic je skutečnost, že jejich jediným hostitelem je člověk. Neštovice nemají zvířecího přenašeče, navíc si proti nim lidský imunitní systém naštěstí umí vytvořit velmi účinnou protilátkovou odpověď – pokud ovšem infekci přežije. To vytváří perfektní situaci pro vymýcení takového viru. Díky Edwardu Jennerovi umíme už od konce 18. století očkovat proti pravým neštovicím, takže není tak složité vymyslet, že když naočkujete celou lidskou populaci (nebo alespoň její velkou většinu, případně všechny, kteří se nacházejí v blízkosti posledních zjištěných výskytů viru), tak se virus nebude mít kde a jak množit. Bez buňky, kterou by napadl, je každý virus jen kus nukleové kyseliny zabalené do bílkoviny, prostě jenom mrtvá chemikálie, která nestojí za zmínku.

A skutečně, netrvalo to ani 200 let a díky velkému úsilí Světové zdravotnické organizace, rozsáhlé, celosvětové očkovací kampani a také osobnímu nasazení některých vynikajících českých epidemiologů (Karel Raška, Karel Ježek) virus pravých neštovic zmizel z tváře Země. Poslední pacient, který se nakazil od jiného člověka, byl kuchař Ali Maow Maalin ze somálského města Merca. Jenom ve 20. století si přitom tento virus vyžádal 300–500 milionů obětí. Těžko bych hledal významnější příklad úspěchu lidského ducha.

Mám radost spolu s vámi! I tak se ale ten virus dál laboratorně uchovával. Není to příliš nebezpečné?

Po eradikaci viru z přírody zůstaly poslední virové kultury v mrazácích Centra pro kontrolu nemocí v Atlantě a v ruském Kolcovu u Novosibirska. Na stránkách odborného tisku dlouho probíhala vášnivá diskuse, jestli nemají být zničeny, aby se zabránilo jejich zneužití. Diskuse postupně utichly, když začalo být jasné, že nejen Sovětský svaz, ale i další diktátorské režimy si zřejmě zásoby viru pro vojenské použití ponechaly. Ale hlavně – virus je „špatná zpráva zabalená do bílkoviny“ (Peter Medawar). Zprávu nelze zničit. Jestliže nějakou informaci máte, není jednoduché ji zase nemít, to potvrdí každý, kdo se pokouší zapomenout na nějaký trapný okamžik svého života. Jakmile totiž máte danou informaci (pořadí bází jeho genetické informace, tj. program, podle něhož si virus staví svoje bílkoviny), můžete ho znovu nasyntetizovat. V případě virů to poprvé udělal můj dobrý známý Eckard Wimmer ze Stony Brooku se svými studenty v roce 2003, kdy během několika měsíců nasyntetizoval celý genom polioviru (viru, který způsobuje dětskou obrnu) a poslal o tom zprávu do věhlasného časopisu Science. Protiteroristické složky amerických bezpečnostních sil z toho neměly radost, ale co se dalo dělat, je to svobodná země, první dodatek Ústavy je první dodatek Ústavy, práce tedy normálně vyšla. Často tuhle historku předkládám studentům molekulární biologie s otázkou: Máme publikovat všechno, na co přijdeme? A smíme dělat v laboratoři všechno, co můžeme?

Na druhý dotaz bych řekl, že ne, nesmíme dělat všechno. Ale na první bych kývl, publikovat je možné všechno. Šlo v daném případě o to, že by teroristé poliovir uloupili a házeli ho pak někomu přes hradby? Neměli by snazší cestu k jiným, běžně rozšířeným virovým zabijákům?

Šlo o to, že získali předpis, jak v laboratoři nasyntetizovat jakýkoli RNA virus. Asi by je to stejně napadlo, kdyby na tom vážně pracovali, ale tady to měli černé na bílém se všemi detaily. Já jsem strávil přesně polovinu života za bolševika a vždycky budu vášnivý zastánce svobody projevu, ale je pravda, že existují hraniční případy, kdy by se člověk měl zamyslet, co je vlastně správné.

Pokud zůstaneme u virů: čas od času je zveřejněna zpráva o tom, že se objevil kmen ptačí chřipky, který nejen spolehlivě vybíjí drůbeží velkochovy, ale může občas infikovat i člověka (zpravidla tím, že nakažený pták poklove chovatele). Ptačí chřipka může mít u člověka snadno smrtnost 50 i 80 procent. Naštěstí ale nemá schopnost přejít z nakaženého člověka na dalšího, tedy z člověka na člověka se nešíří.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Spánek rozumu plodí příšery.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.