Zdeněk Zikmund

Bican

proti

Hitlerovi

Fotbal v Protektorátu

Čechy a Morava

PROSTOR | Praha | 2020

Zdeněk Zikmund

Bican proti Hitlerovi

Fotbal v Protektorátu Čechy a Morava

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4,
v roce 2020 jako svou 553. publikaci.
Odpovědný redaktor tištěné knihy Luděk Čermák.
Jazyková korektura Hana Davidová.
Grafická úprava tištěné knihy Aleš Lederer.
Návrh obálky a sazba tištěné knihy Adam Lederer (ProAL).

Na obálce použita fotografie kapitánů
Josefa Bicana a Karla Kolského před derby 1943
z archivu Národního muzea v Praze,
Oddělení dějin tělesné výchovy a sportu.
Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Elektronické vydání první.

V původní knize je použito celkem 172 fotografií. Tato verze se od tištěné knihy liší, verzi s obrázky odpovídající tištěné publikaci najdete v PDF.

© Zdeněk Zikmund, 2020

© PROSTOR, 2020

Cover photo © Národní muzeum v Praze,
Oddělení dějin tělesné výchovy a sportu, 2020

ISBN 978-80-7260-460-9

eprostor.com

prostor@eprostor.com

facebook.com/nakladatelstvi.prostor

Knihu finančně podpořilo

Ministerstvo kultury České republiky

Nickymu a Lukymu

SOUHRN MÍSTO PROLOGU

Dějiny, válka a politika mezi brankami

Šestileté, událostmi překypující období Protektorátu Čechy a Morava zůstávalo z různých důvodů na periferii zájmu fotbalové historiografie a publicistiky. Jinak podrobné kroniky ho zmiňovaly přinejlepším ve zkratce, poplatné monopolnímu výkladu dějin, oficiální statistiky čísla z protektorátu téměř půl století neuznávaly. Monografie, která by protektorátní fotbal shrnula a v souvislostech glosovala, nevznikla vůbec. Škoda, neboť témat, příběhů i hádanek nabízel přehršel.

S okupací skončily samostatnost a demokracie, přinesla rasovou genocidu, likvidaci jinak smýšlejících, teror při výjimečných stavech. V koncentračních táborech, na popravištích a na frontách zahynulo více než sto tisíc obyvatel protektorátu, statisíce dalších věznili nebo odvedli na nucené práce. Nejrozšířenější a nejoblíbenější odvětví sportu nicméně zaznamenalo vzestup. Pod říšskou kuratelou, bez styků s cizinou a podroben řadě omezení dosáhl protektorátní fotbal čísel jako nikdy předtím.

Členská základna Českého svazu footballového se zdvojnásobila. Sportovní kluby s výjimkou židovských úřady tolerovaly, bez významnějších zásahů ponechaly – na rozdíl od tělovýchovy – i spolkovou základnu sportu, včetně většiny původních, v demokratických poměrech zvolených vedoucích. Soutěže pokračovaly až do podzimu 1944, dokonce vznikaly nové. Rozrostla se liga, začal Český pohár, přibyla čtvrtá, nejnižší župní třída. Rozmach zaznamenaly mládežnická kopaná, tělovýchovné lékařství, fotbal v závodech… A podobným, ba prudším vývojem prošla i další sportovní odvětví.

Oktrojovaná, v mnohém zdánlivá autonomie protektorátního sportu nevznikla z blahovůle, nýbrž z mocenských, veskrze pragmatických zájmů nacistů. Rasově nevyhovující a vzdorující skupiny obyvatelstva byly určeny k likvidaci, zbývající chtěli germanizovat. Výjimky nepřipouštěli v popření české státnosti a suverenity, v kontrole klíčové ekonomiky ani v opatřeních uplatňovaných vůči židovským a nepřátelsky smýšlejícím příslušníkům protektorátu. Dílčí, kdykoli zrušitelné ústupky tolerovali v oblastech důležitých pro výkonnost hospodářství, v sociální politice a v oborech s určitou mírou autonomie. S kulturou – filmem, divadlem, písemnictvím, výtvarným uměním nebo folkloristikou, podřízeným ovšem nacionálněsocialistickému světonázoru – k nim patřil i sport. Rozdílně postupovali nacisté vůči tělovýchovným spolkům, které zakázali a decimovali.

Autonomie protektorátního sportu byla vnucenou, vypočítanou a vypočítavou. Principy, na nichž stála, se utvářely ve zdvořile vedených, často však vyhrocených diskusích Úřadu říšského sportovního vedoucího v Berlíně s Úřadem říšského protektora v Praze. Obecně vycházela z konceptu depolitizace, zformulovaného zastupujícím říšským protektorem Reinhardem Heydrichem. Spolu se sociálními výhodami, hlásal, plní kultura, umění a sport pacifikační, stabilizační, jakož i eskapistickou funkci. Nahrazují politiku a jinou, pro vládu nebezpečnou činnost, přispívají ke zdání všednosti a klidu na území protektorátu.

Dlužno zdůraznit, že přístupy úřadů i bezpečnostních služeb se v průběhu okupace měnily. Zpočátku se spokojily s rasovými čistkami, všeobjímajícím dohledem a konformitou, později vzrostl tlak na veřejné projevy sounáležitosti a kolaborace s Říší. S postupující válkou chtěli nacisté využít sport rovněž k získání a převýchově mládeže. Bude-li sport apolitický a setrvá-li mimo struktury odboje, vzkazovali z Berlína, dostane se mu – s výjimkou styků s cizinou – nejen svébytnosti, ale i autonomního řízení a materiální podpory. Vedoucím dokonce poskytli určitou míru ochrany před aktivisty, prosazujícími říšský model sportu a tělovýchovy.

Protektorát Čechy a Morava zaujímal v okupované Evropě zvláštní postavení – stál mimo někdejší říšská území, určená k přímému začlenění, i mimo válkou získané prostory východní, v nichž nacisté uplatňovali plošnou vyhlazovací politiku. Blížil se, byť s odlišnostmi, spíše podrobeným územím s germánským osídlením, případně zemím s vnuceným dohlížitelským režimem či vojenskou okupační správou se zbytky autonomie. Politika nového režimu spojovala dobové, událostmi diktované kroky s dlouhodobými, krvavé represe s dílčími, korumpujícími ústupky a výhodami. Úřady určující hranice autonomie ji mohly kdykoli zrušit. Vliv uplatňovaly přímo, zákazy, represemi a personálními zásahy, stejně jako nepřímo, přidělením či zrušením podpory.

Autonomie protektorátního sportu, jakkoli omezená a odvozená, byla na druhé straně vcelku rozsáhlá. A to jak ve srovnání s dalšími porobenými, především slovanskými zeměmi, tak v kontextu jiných oborů, například kultury. Zatímco herce komandovali na prorežimní manifestace, kompromitující večírky a propagandistické pořady v rozhlasu, na sportovcích včetně fotbalistů podobné úlitby až na výjimky nevynucovali. Sportovní referát vystupoval v tomto směru mnohem zdrženlivěji než kulturněpolitické oddělení Úřadu říšského protektora, podobně Úřad říšského sportovního vedoucího než ministerstvo propagandy v Berlíně.

Sportovní provoz Protektorátu Čechy a Morava ovlivňovaly spíš vnitropolitické události než vývoj na frontách. Nejkratší, dvoutýdenní zákaz sportovních podniků vyhlásily úřady v červnu 1939 po nepokojích při mezizemském utkání s Berlínem, delší, měsíční mezi koncem září a počátkem listopadu 1941 při výjimečném stavu po příjezdu zastupujícího říšského protektora a nejdelší, půldruhaměsíční mezi koncem května a počátkem července 1942 po atentátu na Reinharda Heydricha.

Dějinotvorné mezinárodní události se v protektorátním fotbalu promítly překvapivě skromně – soutěže pokračovaly bezprostředně po vypuknutí války, po napadení Sovětského svazu i po vylodění Spojenců v Normandii. Významněji ho poznamenala opatření vyplývající z válečné ekonomiky – totální nasazení, přídělový systém, omezení dopravy. Právě dopravní omezení vedla spolu se sílícím bombardováním a přibližujícími se frontami k ukončení oficiálních, svazem a župami pořádaných soutěží na podzim 1944.

Český svaz footballový čelil hrozbám, rizikům i vábničkám. S mírou rozšíření a obliby fotbalu souvisel jeho význam ve sportovním prostředí, vlivu mezi sportovci odpovídaly požadavky, nároky a tlak, kterým byl vystaven. Vedoucí činili možné i nemožné, aby se nezpronevěřili. Udrželi spolkovou základnu i autonomní, na úřadech nezávislé řízení, soutěže a výchova mládeže pokračovaly. Odbojové skupiny ve svazu ani klubech zpravidla nevznikaly, s fotbalisty – hráči i činovníky – se nicméně setkáváme ve všech složkách odboje, stejně jako mezi oběťmi. Mezi oběma krajnostmi, rezistencí a kolaborací, se jako v dalších vrstvách obyvatelstva pohybovala nesouhlasící, leč mlčící většina.

Vedoucí Českého svazu footballového zvolili taktiku nikoli nepodobnou té vládní. Příkazy plnili teprve pod přímým, výhrůžkami doprovázeným nátlakem, zdržovali řadou dotazů, občas si dovolili opatrný, diplomaticky formulovaný nesouhlas. Ne všichni s obranářskou, zdržovací a při pohledu zvnějšku oportunistickou politikou souhlasili, činovníci byli vystaveni útokům z říšských i protektorátních zdrojů. Nacisté jim vyčítali nespolehlivost, neupřímnost a pouze předstíranou loajalitu, aktivisté z domácích luhů chybějící nadšení pro nacionální socialismus a válečné úsilí Říše. Doba byla vážná, v obdobích stanného práva přinášela podobná obvinění nejen existenční, ale i hrdelní rizika. Další souvisela s projevy vzdoru, k nimž v ochozech občas docházelo a kterým nebylo možné ve hře plné emocí, probíhající před mnohatisícovým nekontrolovatelným publikem, zabránit.

Vedoucí obstáli už tím, že se dokázali vyhnout přikázaným shromážděním, vyjadřujícím podporu a věrnost Říši. Český fotbal zůstal v českých rukách, mimo nacistické pojetí a model tělovýchovy. Řadu fotbalistů zachránili před totaleinsatzem, dalším pomohli varováním před zájmem gestapa nebo podporou, zasílanou rodinám popravených a vězněných odbojářů. Přesto museli čelit pranýřování, trestním oznámením a žalobám, motivovaným nikoli poklesky, nýbrž zájmy partají v osvobozeném Československu. Válka mezi stoupenci spolkového uspořádání a apoštoly direktivně sjednocené, ideologii podřízené tělovýchovy trvala rovné desetiletí, mezi dubnem 1938 a únorem 1948.

Autor celou bouřlivou dekádu – s důrazem na půltucet okupačních sezon – zkoumá. Malé fotbalové dějiny interpretuje jako součást velkých dějin politických, jako projekci událostí na hřištích a na tribunách. Vysvětlení hledá v archivech říšských a protektorátních institucí, v úřední korespondenci a výnosech protektorátní správy, stejně jako v dokumentech Českého svazu footballového, žup nebo klubů. Rozsáhlý prostor poskytuje citacím dobových periodik, přes všudypřítomnou cenzuru umožňujícím číst mezi řádky a poskytujícím věrnější obraz než popisy, parafráze či pozdější, post factum psaná hodnocení.

1

FOTBAL PŘED VZNIKEM PROTEKTORÁTU

Mnichov a druhá republika

Věřím, že je to mír pro naši dobu,“ sliboval Neville Chamberlain. „Jděte domů a klidně spěte.“1 Válka, jak známo, vypukne za jedenáct měsíců a přinejmenším v zemi, kterou velmoci obětovaly, usnul málokdo. Dohoda schválená v Mnichově ji zbavovala území, obyvatel i přirozených hranic, podrývala suverenitu a spojenecké svazky, devastovala hospodářství, politický systém, morálku národa. Bez následků nezůstaly ani tělovýchova a sport, včetně nejrozšířenější kopané.

Československá associace footballová vznikla v roce 1922 jako sdružení národnostních svazů, v němž se v souladu s koncepcí státního národa a menšin spojili českoslovenští, němečtí a maďarští a ve vlastním svazu zprvu i polští nebo židovští fotbalisté. „Č. S. A. F. sdružuje v sobě všechny v Československé republice football pěstující spolky,“ diktovaly stanovy, „a jest nejvyšší instancí pro footballový sport v republice, který jest v ní organisován podle národnosti, a to v jednotlivých národnostních svazech.“2 Výbor ČsAF volili na základě poměrného zastoupení, podle počtu ve svazech registrovaných hráčů. Působnost asociace zahrnovala stanovy a řády, nejvyšší soutěže a reprezentaci, zastupování vůči zahraničí a úřadům. Její mezinárodní postavení vycházelo jednak ze stanoviska FIFA, která uznávala v každé zemi jediné ústředí, jednak z legislativy domácí, která členství spolků ve federacích jiných států zkrátka zakazovala.

Národnostní princip, na jehož základě byly uspořádány svazy, hráčské registry i soutěže s výjimkou té nejvyšší, předcházel excesům. Společná, z plejerů různých národností složená reprezentace vytvářela předpoklady pro mezinárodní soupeření. Na druhé straně přinášel tento princip problémy – jednotný systém soutěží vznikl teprve v polovině třicátých let, národnostní katastr omezoval přestupy a soupisky mužstev, kluby ve smíšených oblastech poškozoval hospodářsky. V konečném důsledku nicméně umožnil, aby fotbal vyšel z podzimu 1938 sice otřesen, nikoli však zdecimován.

Při posledním předmnichovském sčítání sdružovala ČsAF přes 100 000 členů, z toho více než 75 000 v československém, přes 25 000 v německém a téměř 6000 v maďarském svazu. Počty odpovídaly – na úrovni statistické chyby – národnostnímu složení republiky, v jejímž pohraničí převládaly kluby německé a maďarské. V důsledku záboru pohraničí ztratila asociace oba menšinové svazy, jedenáct žup, více než 370 klubů a 30 000 fotbalistů. Nejsložitější situace vyvstala v regionech, v nichž navzdory převaze německého či maďarského obyvatelstva působily české a slovenské kluby, členové Československého svazu footballového. Všechny čekal stejný osud, likvidace. V listopadu 1938 ztráty spočítali – severozápadočeskou župu opustilo čtyřiapadesát, těšínskou pětačtyřicet, slezskou osmadvacet, severočeskou osmnáct, západomoravskou šestnáct, západočeskou a hanáckou deset, jihočeskou pět, severovýchodočeskou tři, podbrdskou jeden klub. Oktrojované hranice ušetřily pouze župu středočeskou a východočeskou. Celkem skončilo v ČsSF 190 klubů, až na výjimky (SK Bílina, SK Hvězda Trnovany, SK Kopisty, SK Slavia Karlovy Vary) ovšem účastníků nižších soutěží. Úplně zmizela župa těšínská, z níž zůstal jediný pohrobek – SK Sparta Dobrá, takto nový příslušník Slezské župy footballové v Moravské Ostravě. Podobně postižená Severozápadočeská župa footballová, jinak Radějova, se z Mostu přestěhovala do Loun a zůstavší kluby podřídila sekretariátu ČsSF.

Událostmi podzimu 1938 vyvrcholil proces inspirovaný a řízený z Berlína. Nacifikace probíhala postupně, zato důsledně a s veškerým důrazem. Nejvýrazněji se projevovala v růstu Sudetendeutsche Partei, nevynechala však ani tělovýchovu nebo sport. Spolky ovládl Deutscher Turnverband in der Tschechoslowakei, s více než 200 000 členy nejpočetnější a nejbližší nacionálnímu socialismu. Většina se podřídila před polovinou roku 1937, fotbalisté chvíli vzdorovali. „Svaz po svazu sjednával dohodu s turnery, a když už padly všechny jednotlivé bašty menší, došlo na kopanou. Svaz nemohl přímo vstoupit do turnerské organisace, zato však vstoupili na vůdčí místa činovníci turnerští.“3

Když slavil v září 1936 Deutscher Fussball Verband pětadvacetileté jubileum, na schůzi v Jablonci nad Nisou nechyběli předseda ČsAF Rudolf Pelikán ani zástupce říšského Deutscher Fussball Bundu, tiskový referent Lutz Koch. Ani na poslední valné hromadě DFV v lednu 1938 ještě neřinčel předseda Josef Friedel zbraněmi a politiku zmiňoval pouze tehdy, když vyzýval ku podpoře obcí při výstavbě hřišť. A ještě v březnu 1938 stejný předseda na valné hromadě ČsAF nejenže uctil památku Tomáše Garrigua Masaryka, ale vyslovil se i pro další dobré vztahy s asociací, přičemž sport provolal „mostem mezi národy“.

Přelom, přesněji vyhlášení války, nastal koncem dubna 1938. Zjevně ve vleku událostí politických. Poslední aprílovou neděli 1938 zformuloval karlovarský sjezd SdP osm požadavků, zahrnujících mimo jiné svobodu přiznání k národnosti a světonázoru nebo autonomii pro oblasti s většinou jinonárodního obyvatelstva. Ve stejný den přiznalo barvu také vedení DFV. „Nedělní výborová schůze německého footballového svazu vzala na vědomí,“ referovaly noviny, „že německý footballový svaz se hlásí ke sloučení složek pod vedením Konrada Henleina. Výkonný výbor byl pověřen přípravou včlenění do výchovného svazu sudetoněmeckého lidu.“4

Další kroky následovaly bez prodlení – vůdcovský princip, vylučování neárijských členů, podřízenost Berlínu. Příkopy byly vykopány, jakkoli předseda Friedel na stejné schůzi ujišťoval, že chce spolupracovat. Na české straně protestovali nejdříve žurnalisté upozorňující, že příklon k nacionálnímu socialismu není v souladu se stanovami, které politiku ze sportu vylučovaly. Výbor zvolil, řekněme, českou uličku, činovníci v čele s předsedou Pelikánem chtěli vyjednávat. Domnívali se, že rozhodovat bude legislativa, asociační předpisy, fotbalová diplomacie. Vsadili přitom na středočeskou župu DFV, jedinou, která teplické usnesení odmítla. A věřili, že podporu najdou v zahraničí, zvlášť když říšský svaz v červnu 1938 vzhledem k situaci zájezdy německých mužstev v Československu zakázal. Ve všech případech, připusťme se znalostí věcí příštích, se mýlili.

Ve třicátých letech, především v jejich závěru, se stal sport věcí politickou. Směrnice nevznikaly v asociacích, nýbrž ve stranických sekretariátech a na ministerstvech. Rovněž poměry v německém svazu se změnily, vliv klubů metropole s výrazným židovským zastoupením slábl, taktovku převzalo záměrům nacistů mnohem vstřícnější pohraničí. Politický rozměr vzpoury činovníci ČsAF záměrně přehlédli, přímo se v květnu 1938 vyjádřili pouze ke zrušení německých divizí, které odmítli. Podle platných řádů je účast povinná, vzkázali, na soutěž navazuje asociační liga a změna by vyžadovala kvalifikovaný, přinejmenším tříčtvrtinový souhlas valné hromady. V dalších sporných výrocích se vymluvili na chybějící protokoly, týkaly se likvidace profesionalismu, zrušení národnostního katastru, neúčasti německých klubů v Československém poháru nebo vyloučení ASK Jägerndorf (Krnov) a ASK Weisskirch (Bílý Kostel, Kostelec) z ČsAF.

Jak asociace, tak novináři uznali problémy německých divizí, připomněli však, že na jejich národnostní, nikoli teritoriální podobě trval právě DFV. „Nad samostatnost a existenci klubů byla kladena samostatnost německého svazu, nad sportovní provoz německých footballistů prestiž německého svazu, nad stránku sportovní stránka spolkařská.“5 Diváci přišli o atraktivní derby (SK Kopisty – DFK Komotau, SK Slavia Karlovy Vary – Karlsbader FK, SK České Budějovice – DSK Budweis, SK Moravská Slavia Brno – DSV Brünn, SK Slezská Ostrava – DSV Witkowitz), pokladníci o příjmy, vzrostly naopak cestovní náklady.

Glajchšaltace fotbalu v pohraničí byla většinová, nikoli však stoprocentní, což žurnalisté nepřehlédli. Projevům nesouhlasu, podobným centrální župě DFV, poskytovali větší prostor, než odpovídalo realitě. Na hraně zániku stály prý kvůli odchodům hráčů SK Mariaschein (Bohosudov), SK Rosenthal (Vrchoslav) a SK Soborten (Sobědruhy), přestoupili Buchta, Chaloupek, Líbal a Vacek z Warnsdorfer FK, Kácha s Prokešem z DFC Budweis. V září 1938 si týdeník DFV stěžoval, že přestupy do českých klubů nahlásilo třináct plejerů, dalších pět požádalo rovnou o změnu národnosti. Podle žurnalistů nesouhlasila s rozpuštěním dokonce většina z divizionářů DFV, mimo jiné SV Bodenbach (Podmokly), SV Jägerndorf, DSK Mährisch Schönberg (Šumperk), DSV Saaz (Žatec), Teplitzer FK nebo Warnsdorfer FK. „Footballové kluby v jižních Čechách, organisované v německém svazu, ještě závazně nerozhodovaly, zda budou respektovat snahu svazu o politickou reorganisaci,“ věřily Národní listy. „Podle předběžných zpráv vyslovil souhlas s postupem svazu zatím neoficielně výbor DFK Krummau (Český Krumlov) a DSV Postmühle (Pečky). Českobudějovický DFC však odmítá uposlechnutí příkazu svazu a je rozhodnut raději likvidovati.“6

Radikálové asociaci nešetřili, pranýřovali shovívavost, přehlížení politických souvislostí, právní formalismus. A chválili tenisty, kteří se potom, co Roderich Menzel odmítl reprezentovat, s nejlepším domácím hráčem bez okolků rozloučili. Podobný postoj navrhovali zaujmout vůči německému svazu, už proto, že na základě stejného prohřešku – politiky ve sportovním spolku – dříve vyloučila asociace národněsocialistické Sdružení amatérských klubů i komunistickou Federaci proletářské tělovýchovy. Při známém stanovisku FIFA, mínili žurnalisté, lze předpokládat, že asociaci podpoří a program sudetských mužstev zůstane omezen na vzájemná utkání, případně na zápasy s říšskými soupeři. „Je mnoho klubů, které by při jasném stanovisku ČsAF opustily DFV, ale prozatím to nemohou učinit, protože nemají jistoty, zda budou moci v jiném svazu hrát.“7

K jednoznačným závěrům dospěla rovněž studijní komise ČsAF. Asociaci doporučila, aby zrušení divizí odmítla a na účasti německých mužstev v poháru trvala, stejně jako na smlouvách placených hráčů. Současně navrhla, aby kluby a hráče, kteří s kroky německého svazu nesouhlasí, přijal svaz československý. Stejnou nabídku učinila rozhodčím, členům Deutsche Schiedsrichtervereinigung für die CSR. Stanovy takové přesuny zakazovaly, změny řádů měla proto schválit mimořádná valná hromada ČsAF. Výbor závěry komise přijal, pohrozil, že řízení divizí převezme sám, a jako lhůtu pro splnění požadavků určil polovinu srpna 1938. Na nejbližší schůzi si pozval předsedu Friedla, který však vzkázal, že na původních stanoviscích trvá a pro zaneprázdnění nepřijede. V dopise, v němž naopak vyzval předsedu Pelikána k jednání v Karlových Varech, zdůraznil, že ani případná valná hromada na postoji německého svazu nic nezmění. Noviny se k dopisu, spíše „válečné vyhlášce“, vrátily ve druhé polovině září. „Zejména byl odsuzován nechutný pasus, v němž se vychloubá, že byl čtyřikrát ve světové válce a že byl za své chrabré činy vyznamenán, a že nemá tedy důvodu, proč by se on, hrdina za světové války, bál členů ČsSF.“8

Činovníci válčili v novinách, kluby na hřišti. V dubnu 1938 pozastavilo policejní ředitelství činnost DSK Brüx (Most), který v rozporu s předpisy nevyvěsil při utkání s Guts-Muts Drážďany státní vlajku. Nechtěl prý urazit soupeře, jelikož ani říšskou vlajku kvůli chybějícímu povolení vyvěsit nemohl. Podobný incident řešila trestní komise v červnu, kdy vlajku nevyvěsili pro změnu při kvalifikačním utkání Teplitzer FK – SK Libeň a nápravu nezjednal ani přítomný policejní úředník. Ve stejném duelu navíc domácí Wilhelm Nahlovsky v ochozech podle jedněch zkopal, podle jiných zfackoval libeňského fanouška. Největší rozruch vyvolalo kvalifikační utkání Teplitzer FK – SK Baťa Zlín, které musel dozorující policista nechat ukončit v první půli, když surovost stíhala surovost, domácímu Martinu Watzatovi zlomili nohu a na hrací plochu vtrhli diváci.

Na přelomu srpna a září 1938 vzbudila nevoli zpráva, že předseda ČsAF přešel nekorektní, slušnosti i zvyklostem se vymykající dopis a v Ústí nad Labem se sešel s Josefem Friedlem. Předtím přitom příliš nevystupoval, mimo jiné proto, že byl hospitalizován a na klinice kurýroval koleno, poraněné při prázdninovém zájezdu v Oslo. V tomto případě se radikálové vzbouřili, schůzku, která nic nevyřešila, musel hájit až před výborem ČsAF. Uspěl, zjevně však přecenil vlastní diplomatické schopnosti, tolik oceňované v kuloárech FIFA. Vedoucí DFV plnili bez výhrad, natož skrupulí rozkazy henleinovců, předvoje říšských souvěrců.

V době ohrožení republiky se ústředí i kluby přihlásily k podpoře státu a demokracie. Tak například valná hromada červenobílých prohlásila v březnu 1938 premiéra Milana Hodžu čestným členem a protektorem klubu. „Náš život patří vlasti,“ deklamoval starosta Antonín Jauris přísahu, kterou mnozí zanedlouho bezezbytku naplní. „I kdybychom podlehli, nezradíme.“9 Ve stejném duchu se za pár dní nesla valná hromada ČsAF, která rozhodla, že svazovými či župními činovníky se propříště mohou stát výhradně českoslovenští příslušníci.

Již v lednu 1938 asociace také požádala, aby byla uznána za způsobilou k branné výchově. Vznikla branná komise v čele s místopředsedou, majorem Josefem Bradou a s německým zástupcem Hansem Portem mezi členy, kluby vybíraly referenty, vedoucí ČsAF přijal ministr veřejného zdravotnictví a tělesné výchovy František Ježek. Domluvili se na branné přípravě dorostenců, kteří se pod vedením záložních důstojníků začali věnovat pochodovým cvičením. Na Jubilejní fond obrany státu, sbírku pro vojenský rozpočet republiky, putovalo vstupné z utkání. Středočeská župa footballová mu do poloviny července 1938 poukázala více než 24 000 Kč, malé kluby ČsSF stejnou částku, téměř 58 000 Kč dostaly menšinové spolky v pohraničí. Připusťme na druhé straně, že částky ne vždy odpovídaly významu, věhlasu a především pokladnám dárců. „Tak Sparta Řeporyje věnovala 5500 Kč, Sparta Považská Bystrica 6000, Sparta Strupčice 1400, holešovické kluby 1000, Roudnice 1250, ABC Braník 650 Kč,“ zvedali ukazovák žurnalisté. „Co proti tomu bylo oněch 5000 korun, které věnovala SK Slavia, a jméno AC Sparta jsme mezi dárci dokonce marně hledali.“10 Sešívaní chtěli pomoci rovněž zájezdovými exhibicemi, návštěvě Bíliny, České Lípy, Chebu či Karlových Varů však zabránil Mnichov. Přípravou programu k výročí republiky pověřila osvětová komise ČsSF Petra Rydvala s Josefem Tesařem a počátkem září 1938 schválila nakonec zmařený návrh, aby si fotbalisté připomněli jubileum schůzemi, na nichž vyslechnou vedle hymny i rozhlasový projev předsedy Rudolfa Pelikána.

Na zářijovém sjezdu NSDAP v Norimberku vystoupil Adolf Hitler s řadou výhrůžek vůči Československu. Po nepokojích, které následovaly, zavedla vláda výjimečný stav v několika okresech, zakázala SdP, vydala zatykač na Konrada Henleina s Karlem Hermannem Frankem, vyhlásila mobilizaci. „Dnes jsou naši sportovci významnou součástí národního celku, jenž je v těchto chvílích podroben zkoušce nejkrutější,“ vyzvaly svazy v prohlášení, nesoucím pečeť fotbalového a všesportovního předsedy Pelikána. „Dnes, kdy na celém našem území cítíme těžký krok dějin, apelujeme na všechny sportovce, žádáme je, aby pochopili, že nebylo možno jednat jinak a že jejich povinností je zachovat klid a nepracovat do rukou těm, kteří čekají tak dlouho na rozvrat, kteří k němu pracují všemi silami a jimž se jejich úmysl dodnes nezdařil. Disciplínu sportovních mužstev a spolků přenesme do občanského života. Neplačme, nevytýkejme těm, kteří nám slíbenou pomoc neposkytli. Všichni českoslovenští sportovci, voláme vás ke spolupráci a zachování klidu a lepšího příští našeho státu!“11 Fotbalisté podpořili výzvu Sokola, Orla a Svazu DTJ ke spolupráci v péči o uprchlíky, stejně jako ke službě v regionech, které budou snad podrobeny plebiscitu. Ještě před Mnichovem také oslovili členy starší šestnácti let a nevykonávající vojenskou, bezpečnostní ani pořádkovou službu, aby se hlásili v sekretariátech, kde budou podle klasifikace a schopností přiděleni ke službě civilní.

Ani v politicky vypjatém období nezanedbávali fotbalisté ekonomiku – zrušení dávky ze zábav, subvence na hřiště, státní podporu kurzů pro vedoucí dorostu, snížení železničních tarifů, spolupráci se školními úřady. Žádali, aby alespoň část prostředků, které odvádějí, byla využita ku prospěchu sportu. A měli pravdu, jen letenské velkokluby poslaly v roce 1938 podle veřejně dostupných čísel na dávkách téměř milion korun, zatímco stát podpořil fotbal čtyřiatřiceti a hlavní město dvaaosmdesáti tisícovkami.

Vysvětleme, že ve státní správě panoval zmatek. Sportovci podléhali veřejnému zdravotnictví, tělovýchovnému odboru, symbolicky sídlícímu v budově někdejšího chudobince. Zimní sporty jako lední hokej, bruslařství nebo lyžování mělo na starosti ministerstvo průmyslu, střelectví, jezdectví a šerm obrana, školní tělovýchovu ministerstvo školství a národní osvěty, motorismus s letectvím ministerstvo veřejných prací. Povolování spolků řídilo vnitro, rozpočet, poplatky a dávky spravovaly finance, dopravní sazby podléhaly ministerstvu železnic, výstavba hřišť, plováren nebo tělocvičen, takzvaných nouzových staveb, resortu sociální péče, prostředky na reprezentaci ministerstvu zahraničí. A podpora klesala, třebaže spolky a svazy sdružovaly podle střízlivých odhadů desetinu obyvatelstva. Ve dvacátých letech posílal stát téměř šest milionů korun, v další dekádě klesly příspěvky na statisíce. Rozpočtová kapitola navíc spadala pod mimořádné výdaje, proplácené – bylo-li z čeho – v posledním čtvrtletí.

S resortem tělovýchovy si politici zkrátka nevěděli rady, což se projevilo při reformě kabinetu v prosinci 1938. Sportovci prosazovali podřízenost jedinému úřadu a diskutovali, který bude nejvhodnější. Ministerstvo veřejného zdravotnictví a tělesné výchovy příliš respektu nezískalo, ve vládě ani mezi svazy. Školství odmítli s poznámkou, že jde o úřad nejvíce poznamenaný starým rakouským myšlením. Vnitro chtěl málokdo, ve vzrušené, brannosti podřízené době by většina hlasovala pro národní obranu. Nakonec zůstal sport v agendě sociální a zdravotní správy, poslední peníze rozděloval koncem roku 1938 ministr Vladislav Klumpar. Poslal 300 000 K, z toho 140 000 K obdržel Sokol, 63 000 K Svaz DTJ, 50 000 K sportovní ústředí, zejména ČsOV a ČsVV, 35 000 K kluby a 14 000 K Orel.

Budiž řečeno, že zmatek panoval přímo v tělovýchově a sportu, z nesourodosti státu pramenila jejich roztříštěnost. Národnostně se projevovala v tom, že většina spolků měla menšinový, německý nebo maďarský protějšek. Ve sportu zpravidla v rámci asociace, v tělovýchově až na výjimky nezávislý. Přísná dělicí čára vedla politikou. V tělovýchově působily sociálnědemokratický Svaz DTJ, lidovecký Orel i komunistická, ještě ve druhé republice rozpuštěná FPT. Vládou protežovaný Sokol vystupoval jako nepolitický, ve skutečnosti podléhal vlivu nejdříve národnědemokratické, později národněsocialistické strany, zejména stoupenců Hradu. Víra rozdělovala ateistický Sokol s katolickým Orlem. Nejen hranice, ale rovnou propast ležela mezi tělovýchovnými spolky a sportovními svazy. Není divu, že všechny sjednocovací snahy zkrachovaly.

Prostor pro dohodu vytvořilo teprve rostoucí nebezpečí fašismu, unifikační tendence ve druhé republice, zájmy obrany státu. Svazy, dosud rozdělené v ČsVV a ČsOV, vytvořily v říjnu 1938 Jednotný výbor československých sportovců. Jako nadstavbu navrhl ČsVV sportovně-tělovýchovnou radu s korporacemi pro tělocvik, sport a junáctví, v níž dosavadní spolky a svazy zaniknou. Ve stejném měsíci se Sokol, Svaz DTJ, Orel, Československá obec legionářská a Nezávislá jednota československých legionářů s podporou Akčního výboru skautů domluvily na vzniku Svazu občanské pohotovosti.

Ještě v listopadu 1938 ovšem jednání uvázla, otazníků spíše přibývalo. Všesportovní výbor prosazoval sjednocení úplné, olympionici by upřednostnili samostatnost, pouze se společným ústředím. Sokolstvo se chtělo nejdříve spojit s dělnickými tělocvikáři, a to zdola, hromadným přestupem jejich členů do sokolských jednot. Dělnické jednoty by možná souhlasily, požadovaly však, aby stejně postupoval Orel, což nepřipadalo v úvahu. Předložily tudíž vlastní návrh: Národní svaz tělesné výchovy, federativní sdružení spolků, sportovních svazů a skautských organizací, jehož vedení jmenuje vláda.

Průtahy budily nelibost, zlobil se kabinet, příznivci nových pořádků. Na sklonku republiky tak přibývalo výpadů, často hraničících s výhrůžkami. „Kritisovali jsme před časem, že českoslovenští sportovci milují stále ještě více své spolky nežli myšlenku jednotného, a tím i silného sportu. Řekli jsme již jednou, že nesjednotí-li se sportovci sami, budou k tomu časem přinuceni vážností doby a činiteli mimosportovními, jako se to stalo již v řadě států zahraničních.“12 Na obranu činovníků musely vystoupit úřady, které v neveřejném tiskovém pokynu z října 1938 vyzvaly redakce, aby v zájmu národní jednoty neposkytovaly prostor k útokům na vedení celonárodních sdružení, spolků a organizací.

Ve druhé republice sjednocovací, ba postátňovací tlaky zesílily. V listopadu 1938 se pokusil vyhovět poptávce branný odbor Národní rady československé, v jejímž vedení působil správce resortu školství a osvěty, starosta ČsOS Stanislav Bukovský. Sjednotit – a řídit – chtěl nejen tělovýchovu a sport, nýbrž i tělocvičnou a brannou výchovu, sociální a zdravotní službu, dokonce službu pracovní a osvětovou. Sportovci návrh odmítli, vládní výzvy nicméně přehlížet nemohli.

Premiér Rudolf Beran zprvu podporoval sjednocení oborové, tělovýchovy a sportu zvlášť. Pověřil jím ministerstvo sociální správy, jehož zástupci se sešli s vedením tělovýchovy, junáctva a sportovních organizací. Když neuspěli, na další schůzku přispěchal sám, přičemž zdůraznil, že na sjednocení, tentokrát včetně sportovců, trvá, a jako nepřekročitelný termín stanovil konec února 1939. S požadavky na druhé straně vystoupili sami sportovci – trvali na tom, aby podléhali jedinému ministerstvu, chtěli řídit sport v tělovýchovných spolcích, naléhali, aby vláda zabránila vzniku dalších, minoritních subjektů. Dohoda byla blízko, počátkem března se všesportovní a olympijský výbor domluvily na ustavení Česko-slovenské sportovní rady. Činnost už nezahájila, vývoj byl rychlejší.

Druhou republiku provázel rozpad demokratických institucí, zčásti – jako v případě zmocňovacího zákona, přenášejícího pravomoci parlamentu na prezidenta a vládu – řízený, zčásti – v důsledku zklamání z předchozího vývoje a zrady spojenců – spontánní. Nový autoritativní stát nahradil demokracii korporativismem a řízeným hospodářstvím, forsíroval pojmy jako křesťanství, národ a vlast. Bujely frustrace, antisemitismus, kritika masarykovských idejí.

Nenávistná doba nevynechala ani fotbal, byť její dopady nebyly zdaleka tak devastující jako v jiných oblastech. Již na sklonku první republiky podrobili fotbalová ústředí kritice někteří novináři, požadující, aby se jako nejpočetnější, nejmovitější a nejorganizovanější součást sportovního prostředí chopila iniciativy. Asociaci vyčetli shovívavost vůči Němcům, svazu vlažnost vůči brannosti. „Benevolence vedoucích associace došla tak daleko,“ nebrali si servítky, „že přispěli k tomu, aby němečtí zástupci měli rozhodující vliv na všechna rozhodnutí, bez jejich hlasů podle poměrného zastoupení nemohla ani valná hromada ničeho změniti. Výbor associace, ač se i ve sportovní veřejnosti a tisku ozývaly hlasy, neprojevil odvahy k ráznému postupu proti německému svazu ani tehdy, když tento se oficiálně přihlásil k Henleinově straně a zřejmě porušil řády, nehledě k sabotáži celostátních soutěží.“13 „Známe osoby, stojící v čele footballového svazu a jeho žup a soudcovského sboru a jeho odboček,“ denuncioval žurnalista. „Apelujeme na ně, aby vystoupily ze své reservovanosti a chopily se díla. Němečtí sportovci tohoto státu včlenili se v minulých týdnech s chloubou a až halasnou hrdostí do ‚tělovýchovného programuʻ Henleinovy strany. Čeští a slovenští sportovci jsou povinni včleniti se v armádu těch, kteří se dnes snaží vyvésti republiku z její nejtěžší osudové chvíle.“14 V závěru roku 1938 přibývalo výpadů požadujících jako v politice výměnu osob spojených s minulostí. „Má-li československý sport splniti svoje národně-výchovné poslání, jest nutné poměry ve vedení od základu změnit,“ kádroval anonymní Výbor snah očisty ve sportu. „V zájmu ozdravění sportovní činnosti ve druhé republice žádáme, aby vláda bezodkladně převzala řízení všech sportovních ústředí do svých rukou a aby nařídila revisi veškeré dosavadní činnosti všech sportovních ústředí a zjištěné nedostatky vyšetřila a odstranila.“15

Část žurnalistů se zhlédla ve sportu německém. „Nové poměry přivedly nás k živější spolupráci s naším německým sousedem,“ plédoval redaktor, zjevně uchvácený Nacionálně socialistickým říšským svazem pro tělesná cvičení. „Ať mají přátelé či nepřátelé Německa k němu sympatie či antipatie, v jedné věci jsou jistě zajedno: že Němci mají zvlášť veliké nadání pro organisaci práce.“16 Souvisel s tím i vůdcovský princip. Ve druhé republice, zdrcené krachem parlamentarismu a tradičních politických stran, mu podlehly i osobnosti jinak bezúhonné a veskrze ctihodné. „Stát by měl určiti muže,“ žádal Vilém Heinz-Henry, čestný předseda Klubu sportovních novinářů, „jmenujte si ho vůdcem, náčelníkem nebo komisařem tělesné výchovy, jenž by byl vyzbrojen náležitou mocí.“17 „Jedině zásada odpovědnosti osob, kterou budeme požadovati v celém našem veřejném životě,“ neztráceli krok žurnalisté, „může i tělesnou výchovu pozdvihnouti. Dejme jí vůdce a podvůdce, musí to být ovšem lidé nezatížení starými hříchy a schopní.“18

Asociace se diskusí účastnila prostřednictvím ČsVV. Přes veřejnou objednávku bránila nezávislost sportu, čelila politickým tlakům, stejně jako kritikům vědomě či z naivity prosazujícím říšský příklad. Pochopitelně, občas musela lavírovat, leccos obětovat, připustit úlitbu, ústupek, obezličku. „Ale náš člověk je hned podezřelý, kdyby promluvil o nevýhodách,“ použili příměru v týdeníku Rekord, „a proto musíme uvést cizince, známého zástupce Finska na všech konferencích FIFY, ředitele olympijských her příštích pana Frenckela, který je přesvědčen, že státní dozor ničí sport a že jej časem i zničí.“19

Výrazným projevem vývoje se stal sílící antisemitismus. Spíše než rasově motivovaný národnostně, tváří v tvář vlně uprchlíků, nebo profesně, konkurencí v odvětvích s významnou účastí Židů. Dostal i oficiální pečeť, diktovanou zájmy mocného souseda, s nímž se stát snažil udržovat přátelské vztahy. Vláda zdůraznila, že její poměr k národně smýšlejícím Židům nebude nepřátelský, vyloučila však, že by stejný přístup uplatnila vůči přistěhovalcům. Jako první zaujala tvrdý postoj stavovská sdružení, právníci, notáři, lékaři, inženýři, divadelníci nebo filmaři a s nimi i významná část žurnalistiky.

Překvapili sokolové, kteří rozeslali v říjnu 1938 důvěrný oběžník, požadující, aby otázka byla „řešena na národním a sociálním základě tak, že židé, kteří se do země přistěhovali po roce 1914, by se měli vrátit do své původní vlasti. Další židé, kteří v roce 1930 udali jako národnost československou, mohou být v poměru ke své početní síle začleněni do našeho národa. Ostatní se pak mohou usadit v národech, k nimž se dobrovolně přihlásili v roce 1930“.20 Výnos podepsaly stovky okrsků, vršovický Sokol přičinlivě exkomunikoval židovstvo dříve, než tak učinily spolky právnické, lékařské nebo inženýrské.

Fotbalisté předtím podobné snahy odmítali, naposledy v roce 1936 při přestřelce asociace s nejmocnější župou, v níž jeden z rebelů vyčetl předsedovi trestní komise Josefu Neumannovi, že „nemá arijskou babičku“.21 I podzimní vlně antisemitismu ještě odolali, činovníci židovského či zpochybňovaného původu – mimo jiné jednatel ČsAF Karel Meissner, předseda ČsSF Bedřich Kann a předseda podbrdské župy Josef Neumann – setrvali ve funkcích, změnu přinesl až sílící politický tlak po návštěvě ministra Františka Chvalkovského v Berlíně. „Na středeční presidiální schůzi ČsAF podal dr. Meissner resignaci na funkci associačního kapitána. Resignace ta byla přijata. Z hlediska organisačního nutno dr. Meissnera pochváliti. Zamezil tím – alespoň pokud jde o jeho osobu – projednávání otázky vhodnosti členství nearijců ve výboru ČSAF.“22 „A zase už nearijský ‚machrʻ,“ dopustila se zhůvěřilosti Národní politika, rozebírající pozadí zrušeného zájezdu rudých v Polsku. „Vyjednávání bylo s Cracovií přerušeno spíše se strany Sparty, jelikož se do vyjednávání vmísila osoba třetí, nearijského původu, prostřednictvím které Sparta vyjednávati nechtěla. Schvalujeme postup Sparty, že odmítla nearijský pokus o příživnictví a jsme přesvědčeni, že ani při jednání mezi Kladnem a Cracovií nebylo postupováno jinak.“23

Ve výsledku ČsAF v bouřlivém předmnichovském a ještě bouřlivějším pomnichovském období obstála. I proto, že největší roztržku přestála nedávno a vstupovala do něj konsolidovaná. Na jaře 1936 čelila vzpouře SŽF, řízené věčně nespokojeným Josefem Fantou a z pozadí bookmakerem, později vedoucím vlajkařů Josefem Burdou. Vedení zvolilo neobvyklé, za hranicemi stanov se pohybující řešení, když župu rozpustilo a klubům stanovilo šibeniční termín, aby se – chtějí-li v soutěžích pokračovat – přihlásily do nové, spolupracující. Riskantní krok vyšel, ministerstvo vnitra, spolkovou činnost dozorující, souhlasilo, rebely přinucené podepsat, že se podřídí předpisům, asociace později amnestovala.

Stejný scénář zopakovala v předvečer protektorátu vůči samostatnému Sboru československých rozhodčích footballových. Na podzim 1938 využila situace a sbor vyzvala, aby se podřídil, argumentujíc „myšlenkou sjednocování, která jest nyní běžným programem veřejného a spolkového života“.24 Sudí protestovali, samostatnost prohlásili za základ nestrannosti, ustoupili nanejvýš v odměnách. Asociace jednání vypověděla a v lednu 1939 zřídila sdružení vlastní. Vyhrála, hlavně proto, že získala podporu respektovaných vedoucích sboru Emila Bryndače s Gustavem Kristem a že v její prospěch intervenovala místa politická, ministr Vladislav Klumpar s tělovýchovnou komisí Strany národní jednoty.

Politiku nechme politikům, pojďme na fotbal. Asociace řešila nejen národnostní problémy, ale i soutěže, hráče, vztahy s cizinou. Vyrovnat se přitom musela s řadou překážek, s mobilizací a opatřeními omezujícími sportovní program. Když povolali v květnu 1938 nejmladší ročník zálohy, rukovala i spousta fotbalistů. V září vyhlásili mobilizaci všeobecnou a vláda zakázala veřejná shromáždění včetně sportovních. Výjimky udělovaly úřady, které, nutno přiznat, soudily vstřícně. Již v polovině října povolily první zápasy, takže ČsSF vydal oběžník, v němž vyzval k obnovení činnosti. Soutěže se přesto nehrály vůbec, přátelská utkání zřídka, chyběli totiž mobilizovaní hráči.

Sparťané kupříkladu postrádali celou první jedenáctku s výjimkou Oldřicha Nejedlého, Vlastimila Preise, Jana Říhy a Karla Seneckého, slávisté totéž až na Karla Černého, Otakara Nožíře, Josefa Bicana a Rudolfa Vytlačila. Dva poslední jako donedávna cizí občané neprošli základní vojenskou službou a čekali na řádný povolávací rozkaz. Dočkali se počátkem března 1939, kdy spolu s Jiřím Sobotkou a Josefem Ludlem rukovali ke karlínskému autopraporu. Výboři jim domluvili alespoň posádku v metropoli a propustky k utkáním. Uniformu oblékl také předseda fotbalového odboru, bezmála čtyřicetiletý Václav Valoušek, v civilu solidně a solventně vyhlížející velkoobchodník chmelem. A výjimečný příběh prožil Alexa Bokšay. Slávistou se stal v listopadu 1937, v lednu 1938 debutoval ve Vídni. Pracoval jako učitel, profesionální smlouvu podepsal v červnu, v září 1938 vyhrál Středoevropský pohár. Poprvé a naposledy se dočkal reprezentační pozvánky, obdržel mobilizační odklad, utkání s Maďarskem však zrušili. Nazítří putoval k pluku v Užhorodu, odkud se vrátí teprve v polovině prosince.

Poslední předválečnou ligu zahájili počátkem září 1938. Potřetí v řadě bez německých klubů – DFC Prag, DSV Saaz i Teplitzer FK sestoupily. Potřetí v řadě se slovenským zástupcem – bez SK Rusj Užhorod, zato s I. ČsŠK Bratislava. Už rozjezd provázely problémy, červenobílí začali až čtvrtým kolem, hráli totiž a vyhráli Středoevropský pohár. A jakmile se soutěž rozeběhla, přišla mobilizace. Pauza se protáhla téměř na šest týdnů, někteří navrhovali, aby byla podzimní část zrušena a liga dohrána jako jednokolová. „Je tu otázka klubové režie a hráčských gáží, a to je problém nejen sportovní, ale i sociální,“ nesouhlasili žurnalisté. „Ligy se nové ohraničení našeho státu přece nedotklo, a bude-li jen trochu příznivá zima, dají se ty čtyři zameškané termíny do konce jara přece snadno dohrát.“25 Měli pravdu, v pohraničí nezůstal žádný z účastníků, musela se však vyřešit spousta problémů. Návrat rekrutů, borce cizí národnosti, stadiony zabrané jako na Kladně, v Náchodě nebo v divizních Bohemians pro vojenské účely. Před koncem října rozeslala ČsAF oběžník, v němž kluby vyzvala, aby nahlásily, kolik mobilizovaných hráčů se vrátilo a zda mohou hrát. Souhlasily všechny s výjimkou SK Náchod.

Soutěž tedy pokračovala, pouze páteční termín, připadající na státní svátek, který vláda z obavy před nepokoji zrušila, přesunuli na poslední říjnovou neděli. A ačkoli mnozí nevěřili, sehráli všechno, úplný ligový program včetně letenského derby. Jen v Bratislavě se Kladenští představili na náhradním hřišti, neboť původní zůstalo na zabraném břehu Dunaje. Pár hráčů, pravda, chybělo, ztráty však nebyly fatální. Slávisté se museli obejít bez Alexy Bokšaye a trucujícího Karla Černého, sparťanům chyběl Ľudovít Radó, Kladenským Emanuel Šmejkal s Václavem Svatoněm či Adolfem Skalou, Náchodským František Kuchta, Emil Habelt a Adolf Zilvar, Bratislavským Pál Jakube s Ferencem Nagym. Co víc, na letenskou pláň dorazilo 20 000, na ostravský zápas 5000 diváků. Vesměs povzbuzovali v klidu, bez politických projevů, třebaže hlavně derby vzbuzovalo obavy. „Zájem o dobrý football je trvalý a nepodléhá ani dnešním poměrům,“ vyzdvihl svazový týdeník.26

Činovníci chtěli dohnat zmeškané a šturmovali, zradilo však počasí, v polovině prosince udeřily patnáctistupňové mrazy. Na stadiony si našlo cestu jen sedm tisícovek diváků. Podzimní tabulka tak připomínala ze všeho nejvíc rozluštěnou křížovku, veškerý program, jedenáct utkání, stihli pouze v Bratislavě, Plzni, Slezské Ostravě a ve Zlíně. Rudí jich zvládli deset, červenobílí sedm. Ještě před koncem roku 1938 přesto hrací komise vyhlásila, že soutěž dohrají. Na jaře počítala se třemi víkendy pro mezistátní zápasy a s velikonočními svátky pro zahraniční zájezdy, podzimní dohrávky uložila uzavřít do konce dubna 1939.

Sečteno a podtrženo, liga přežila nejdelší neplánovanou přestávku v dějinách, spoustu odložených zápasů, ztrátu jednoho z účastníků, odchody hráčů, zradu spojenců i podzimní oktroj, prosincové mrazy, změny uspořádání státu, vznik a zánik druhé republiky, okupaci a nástup protektorátu. Vypořádala se i s tím, že k utkáním v Plzni musela mužstva nově cestovat přes cizí stát, protože hranice vedla blízko města. Říšským územím projížděla v uzavřených vagonech se zatemněnými okny, zato bez zvláštních dokladů, pasových nebo celních prohlídek.

Struktura divizí vycházela na rozdíl od nejvyšší soutěže z národnostního principu. Působily v rámci svazů, setkávaly se v nich kluby stejné národnosti. Demografická mapa se nepřekrývala s asociační, podobu divizí proto události poznamenaly tvrději než ligu. Skončily obě divize DFV s dvaadvaceti kluby, v západní části divize slovensko-podkarpatoruské nepokračovaly FTC Fiľakovo, KFC Komárno ani ESE Nové Zámky, ve východní přežily z osmi účastníků pouze AC Spišská Nová Ves se Slavií Prešov.

Bez jizev nezůstaly ani divize Čech a Moravy. Původně byly tři, středočeská, moravskoslezská a českého venkova, později rozdělená na východočeskou a západočeskou. Poslední čelila nejtěžším ztrátám, nepokračovala třetina účastníků. Skončil obhájce prvenství, mistr českého venkova SK Kopisty, SK Bílina, SK Hvězda Trnovany a SK Slavia Karlovy Vary. Na hraně krachu stála SK Viktoria Plzeň, kterou vyčerpal sestup natolik, že nemohla zaplatit daně a na závěr listopadu 1938 chystala dražbu hřiště a inventáře. Středočeskou skupinu opustil svrchupřikázaný DFC Prag, ve druhé polovině října vzbudila rozruch zpráva, že ani další kluby nechtějí pokračovat, narychlo svolaná schůze naštěstí však verdikt zvrátila. Podobně moravskoslezská divize byla „okolnostmi donucena rozhodnout, že ponechává klubům na vůli, chtějí-li dále zůstati v soutěži“.27 Chyběli hráči i termíny, někteří účastníci – jako beznadějně poslední SK Slavia Michálkovice – zvládli na podzim všehovšudy tři mistrovská utkání. Vedoucí chtěli pokračovat, třebaže ztratili i hřiště, ležící na hranici území postoupeného Polsku. S ČsSF se dohodli, že na jaře 1939 sehrají všechna utkání na stadionech soupeřů. Marná snaha, klub sestoupil z divize a v dalším ročníku z nejvyšší župní třídy.

Deutscher Fussball Club Prag nedosahoval úrovně jako v dobách, kdy obsadil čtvrtou příčku v lize, vyhrál sletový pohár a Karl Kannhäuser, Paul Mahrer či Samuel Schillinger oblékali dres reprezentace. V německém svazu však nadále patřil k nejlepším, ztroskotal až v kvalifikaci vítězů divizí. Působila v něm řada židovských hráčů, a když navštívil v srpnu 1933 Německo, právě Mahrer, Schillinger nebo Fritz Taussig museli zůstat doma. V březnu 1935 navíc ztratil stadion, pozemek na letenské pláni vykoupili pro výstavbu Národního zemědělského muzea.

V červnu 1938 modrobílí odmítli teplická ultimáta. „DFC Praha zaujal jednotné stanovisko k známému usnesení německého svazu, ve kterém uvádí, že vidí v prohlášení svazu politické stanovisko, se kterým nemůže v žádném případě souhlasiti, jelikož DFC Praha věren své tradici se vždy zdržoval politiky ve svém spolku, a také pro budoucnost jest odhodlán politiky se vzdalovati. DFC je hrdý na to, že svým sídlem v Praze byl povolán k tomu, přispívati sportem k vyrovnání národnostních sporů. DFC Praha chce i nadále zůstati německým klubem, nechce se však připojiti k národně socialistickému světovému názoru, který jest v rozporu se smýšlením jeho členstva.“28 Zástupci klubu ve výboru župy rezignovali, DFV ho vyloučil, souhlasil nicméně s tím, aby asociace klub přičlenila k jinému svazu. Když to v srpnu 1938 středočeská divize odmítla, zasáhl ČsSF, který klub přijal a nespokojence umlčel doplňkovým místem v kvalifikaci.

První kolo divize ještě DFC Prag nestihl, s plzeňskou Viktorií sehrál alespoň zápas ve prospěch Fondu obrany státu, s červenobílými a karlínskou Čechií se domluvil na pronájmu hřiště. V soutěži remizoval s Rapidem Praha a rozstřílel Hvězdu Košíře, potom přišla nucená přestávka a na konci října 1938 rozhodnutí, že „v důsledku politických událostí nemůže míti česká organisace ve svém středu německý klub“.29 Modrobílí se nevzdali, zdůraznili, že nekončí, pro nedostatek hráčů pouze zastavují činnost. Buď jak buď, nepokračovali a jejich výsledky anulovali. Na jaře 1939 ještě porazili VfR Wormatii Worms, potom se hráči rozešli. Výroční zpráva SŽF za rok 1939 uvádí klub mezi vyškrtnutými, oficiálně skončil v červnu 1939.

Na druhé straně počítali fotbalisté nejen ztráty, nýbrž i přírůstky. S celostátním pohárem svazy, župy ani kluby dlouho nesouhlasily. Prvním vadilo, že by ho řídila asociace, druzí bránili příjmy z kasovních utkání, třetí termíny pro zahraniční, finančně lukrativnější soupeře a soutěže mistrovské. Generální tajemník ČsAF Karel Petrů uspěl až v červnu 1936, kdy pohár schválila valná hromada, v březnu 1937 prosadil výnos, aby s ním byly všechny ostatní soutěže v souladu. Rozhodující krok učinil v lednu 1938, kdy přesvědčil studijní komisi, aby odmítla návrh ligového oddělení pro „vyšších deset tisíc“ a přijala zásadu, „že i klubům nejnižších tříd musí býti dána možnost zúčastniti se soutěže a případně se probíti až do závěrečných kol“.30

Pro ligová a divizní mužstva bude účast povinná, rozhodli vedoucí, pro župní dobrovolná, všichni musí hrát v nejlepších sestavách. Část klubů získala asociace tím, že vítěz postoupí jako třetí mužstvo do Středoevropského poháru, další odvody pro úrazový fond. Rozpis počítal se župními koly mužstev z nepříliš vzdálených oblastí, s asociační částí pro šestapadesát českých, moravských, německých, slovenských a maďarských účastníků, nakonec se vstupem ligistů. Začneme v červenci 1938, plánovali v ústředí, skončíme v červnu 1939.

Doba poháru nepřála. DFV sice původní stanovisko změnil, souhlasil alespoň s účastí klubů z českých území, chyběly však nejlepší – Teplitzer a Warnsdorfer FK. A zklamal i nezájem členů ČsSF. „Podle dosavadních přihlášek (soutěž pro amatérské kluby je nepovinnou),“ stěžovaly si Národní listy, „nepochopila většina klubů účel soutěže, dávající možnost, aby i menší klub mohl v souboji s lepšími ukázati svou udatnost. Rozhodla obava malých klubů před finanční ztrátou.“31 Předkolo rozehráli na Slovensku, v červenci 1938 se připojily další župy. Rozhodla vyšší moc, mimořádná opatření vlády. V prvním asociačním kole tak stihli pouze dvě utkání, ČSK Uherský Brod si poradil s Hanáckou Slavií Kroměříž, I. ČsŠK Košice se Spišskou Novou Vsí. Premiéru nedohráli, vznikly však základy, na nichž po první protektorátní sezoně vyroste Český pohár.

Podobně chybělo mistrovství dorostu, třebaže dorostenci tvořili čtvrtinu členů ČsAF. „Po prvé po dvacetileté organisaci footballového dorostu budeme míti oficiálního dorosteneckého mistra státu,“ chválily Národní listy, „bude jím buď dorost SK Slavia Praha, nebo SK Židenice. Jsou to mistři Čech a Moravy; mistrem Slovenska je dorost I. ČsŠK Bratislava.“32 Soutěž sehráli vyřazovacím způsobem mezi mistry žup, ve finále si sešívaní poradili v dubnu 1939 s Židenicemi.

Asociace, svaz i župy dělaly všechno pro to, aby pomohly hráčům, klubům a soutěžím. V květnu 1938 ČsSF vzhledem k odvodům rozhodl, že dorostenci mohou bez přeregistrace nastupovat za mužstva dospělých. Vojáci hostovali tam, kde jejich posádka sídlila, bez přestupu, pouze na základě písemného prohlášení. S vojenskou správou svaz domluvil uvolňování k utkáním, úlevy z branné výchovy dostali dorostenci. „Hráči českých klubů v obsazeném území jsou okamžitě volní a mohou ohlásiti vstup do nového klubu na našem území,“ usneslo se prezidium ČsAF v říjnu 1938.33 Stačilo přinést rodný list a složit poplatek 360 K. Měl-li hráč československou příslušnost, nebyl – ačkoli se přihlásil k německé, maďarské či rusínské národnosti – považován za cizince, což kluby přivítaly, protože řády jejich počty omezovaly a stavět mohly pouze jednoho. S říšským svazem navíc uzavřela asociace dohodu, na jejímž základě přestupovali členové bývalého DFV do klubu národnosti, pro niž optovali, bez souhlasu klubu mateřského. Činovníci se v takovém případě spokojili s přihláškou a opčním prohlášením, podmínky platily recipročně, nezahrnovaly však hráče placené. Profesionálním klubům, zbaveným kvůli zákazu sportovních podniků příjmů ze vstupného, pomohla asociace tím, že od poloviny září do konce října 1938 nemusely plnit závazky vůči hráčům, kluby amatérské podpořil svaz slevou poplatku za registrované členy.

Podobně postupovaly župy, například slezská snížila klubové poplatky takřka o dvě třetiny. „Státní správa hodlá učiniti v nejbližší době potřebné kroky, aby bylo dosaženo náhrady ztrát, vzniklých odstoupením území,“ slíbila v polovině listopadu 1938 ČsAF. „Žádáme proto všechny kluby i všechna podústředí, aby nám nejpozději do čtrnácti dnů zaslaly přesné a detailní seznamy svého majetku, který byl při obsazování ponechán na místě.“34 Než zúčtovaly, přišel protektorát, který se vším skoncoval, nenaplnila se ani představa předsedy Pelikána, aby byla „v zásadě povolena činnost českým klubům v připojeném území za předpokladu stejného postupu pro německé kluby u nás“.35

Rok, jehož významnou část poznamenaly odvody a zákazy sportovních podniků, úplnou katastrofou neskončil, například sešívaní sehráli devětačtyřicet, rudí dvaačtyřicet, Kladenští čtyřiačtyřicet utkání, zhruba tolik co předtím. Před drtivějšími dopady zachránily fotbal principy, na nichž byly uspořádány ČsAF a registr hráčů. Přijetím národnostního katastru vyšla asociace ve dvacátých letech vstříc požadavku českých a slovenských klubů v menšinových oblastech, které chránil před movitější cizí konkurencí. Ve třicátých letech, když ztratily početní a hospodářskou převahu, obhajovaly katastr pro změnu kluby německé a maďarské. V zásadě stanovil, že hráči se mohli registrovat výhradně v klubech národnosti, k níž náleželi, výjimky byly připuštěny pouze tehdy, pokud se v místě bydliště ani nejbližším okolí žádný nenacházel.

Problém spočíval v tom, že zákony národnost přesně nedefinovaly, většinou se odvozovala od mateřského jazyka. Často tak rozhodovalo, kam dorostence přihlásili poprvé, nezřídka v rozporu s původem rodičů. Zejména slovenské kluby si stěžovaly, s poukazem na Štefana Bíra, Ferdinandy Daučíka s Facsinkem, Jána Földeše, Ervína Kovácse, Tomáše Porubského, Ľudovíta Radó nebo Antona Ujváryho. Když valná hromada ČsAF v lednu 1934 katastr rozšířila i na hráče placené, kritických hlasů přibylo. „Proč by český hráč, jsa bez angažmá a dokonce bez zaměstnání,“ přemýšlely Národní listy, „nemohl podepsati profesionální smlouvu německému klubu, který mu zaměstnání nabízí?“36

Asociace proto v lednu 1936 rozhodla, že katastr zruší, ustoupila však německým suplikám a v září 1938 pouze přislíbila, že úpravu projedná mimořádná valná hromada. Jeden ústupek však přece jen učinila – v lednu 1938 připustila, že k přestupu stačí, když hráči, kteří se rozhodnou národnost změnit, předloží potvrzení Státního úřadu statistického. Změnu je možné provést pouze jednou, usnesli se z obavy před národnostní turistikou výboři s tím, že u podobných případů se nebude uplatňovat karenční lhůta, zato uvedení nepravdivých údajů postihne půlroční distanc.

V předválečné sezoně nebylo hráčů cizí národnosti, původu, rodiště nebo jazyka v nejvyšší soutěži málo – v SK Slavia Praha Josef Bican s Rudolfem Vytlačilem, v SK Plzeň Alfréd Sezemský, v SK Baťa Zlín František Stejskal, v SK Pardubice Ernst Kreuz, v SK Židenice Stephan Pospichal, v SK Slezská Ostrava Karel Böhm a Otto Cinadler, v SK Kladno Václav Svatoň s Adolfem Skalou, v SK Náchod Emil Habelt a Adolf Zilvar. Ještě početnější byla enkláva původem ze Slovenska, Maďarska či Podkarpatské Rusi – v AC Sparta Praha Ľudovít Radó s Jozefem Karpáthym, v SK Slavia Praha Alexa Bokšay a Ferdinand Daučík, v SK Baťa Zlín Štefanové Bíro s Čambalem, Tomáš Porubský a Anton Ujváry, v SK Židenice Vojtech Andrášik, Jozef Neder a Géza Csapó, v SK Slezská Ostrava Emil Krischke, Viliam Vanák a István Gleisza. Z trenérů sparťanský František Sedlacsek, slávistický Jan Reichardt, židenický Josef Kuchynka, bratislavský József Braun. Na soupisce I. ČsŠK Bratislava figurovali z českých hráčů bratři Vítězslav a Zdeněk Deršákové, z německých Franz Jurisch, z maďarských Pál Jakube a Ferenc Nagy.

Po podpisu mnichovské dohody exodus nenastal, jakkoli smlouva o občanství a opci umožňovala volbu nejen národnosti, ale i státní příslušnosti. Počet hráčů nejvyšší soutěže, kteří odešli, přesto nepřekročil desítku. Už v červnu 1938 měli problémy s prodloužením pobytu József Braun, řečený Csibi, a Pál Jakube, jinak Javor. První byl židovského původu, za války zemře v táboře Korotec nedaleko Charkova. Druhý odcestoval v říjnu 1938 bez souhlasu zaměstnavatele a přes platnou smlouvu, což vyvolalo protesty, zvlášť když se poroučel také Ferenc Nagy.

Z českých klubů odešli Emil Habelt s Adolfem Zilvarem. Záložník Adolf Zilvar, původem z Trutnova, posílil Trautenauer SV a Guts-Muts Drážďany, kam zamířil i s Emilem Habeltem, původem ze Štětí. V Říši prý budou působit pohostinsky, ačkoli druhý z nich, kterému se zrovna narodila dcera, „by nejraději zůstal v Náchodě, kde se mu vždy líbilo a kde také žije jeho manželka“.37 Střední záložník Václav Svatoň opustil Kladno, na vlastní žádost byl demobilizován a odjel do Ústí nad Labem, oblékat bude dres DFK Komotau (Chomutov) i výběru sudetské župy. V KFK Karlsbad (Karlovy Vary) a DSV Böhmisch Leipa (Česká Lípa) našel útočiště Adolf Skala. Další spektakulární odchody se nekonaly, borci dohráli sezonu, třebaže zaječí úmysly podsouvaly noviny mimo jiné Ernstu Kreuzovi, Stephanu Pospichalovi, Jozefu Nederovi nebo Ferdinandu Daučíkovi.

Německá divize, jak víme, skončila a v klubech, zglajchšaltovaných v Nationalsozialistische Turngemeinde, nezůstal kámen na kameni. Jen Teplitzer FK opustili v krátkém sledu Wilhelm Nahlovsky, Herbert Pechan, Franz Putz, Willy Mizera (Warnsdorfer FK) a Martin Watzata (Aussig DFK), do Říše přestoupili Ehrenfried Patzl (Jena SV) i oba nedávní reprezentanti Heiner Kugler s Heinrichem Schafferem (Dresdner SC). První překvapil v říjnu 1938 nenávistným, dost možná přikázaným článkem v týdeníku Kicker, v nových službách však oba dosáhnou pozoruhodných úspěchů, pětkrát vyhrají župní ligu v Sasku, dvakrát mistrovství Německa a dvakrát Tschammer Pokal.

Přestupy dosáhly takových rozměrů, že předseda DFV Josef Friedel musel intervenovat u generálního sekretáře říšského fotbalu George Xandryho v Berlíně. Odborný úřad Fotbal skutečně transfery hráčů ze sudetských klubů v listopadu 1938 zakázal, již v lednu 1939 však zákaz zrušil. Pokud jde o bývalé české kluby ze zabraných území, nejzvučnějším importem se stanou záložníci Ladislav Koubek (SK Duchcov), čerstvá posila SK Kročehlavy a AC Sparta Praha, s Jindřichem Rydvalem (SK Kopisty) v Bohemians AFK Vršovice a útočníkem Janem Šimkem (SK Ervěnice), hráčem AFK Kolín, SK Olomouc ASO, SK Hulín nebo SK Židenice.

Přestupovalo se ovšem i jinými směry. Podle časopisu Football měli v srpnu 1938 posílit brazilský Vasco da Gama Jaroslav Burgr s Oldřichem Nejedlým, což znalejší žurnalisté vyprovodili neuctivou, leč pravdivou poznámkou, že „vedra přece žádná nejsou a apríla také ne“.38 Na Kladno dorazili Jiří Taussig-Tesař, gólman DFC Prag, Sparty Chicago či Beerschotu Antverpy, s Josefem Stroblem, s rumunským Trikolar Ploesti se domluvil libeňský Stanislav Bartůněk, maltské angažmá ukončil Rudolf Krčil. Karel Hess, Jiří Šefelín a Ferdinand Facsinek zůstali ve Francii, odkud se zato vrátili Vlastimil Borecký, František Černický, Oldřich Nývlt a s novým, maďarským pasem Géza Kalocsay.

Mezinárodní fotbal se musel v březnu 1938 vyrovnat se ztrátou Rakouska. Vedení svazu, čerstvě říšské župy, převzal viceprezident zemského soudu, nacista Richard Eberstaller, židovské členy vyloučili, zrušili profesionalismus. „Novým mocenským stavem ocitá se rakouský sport před několika závažnými otázkami: co se Středoevropským pohárem a se světovým mistrovstvím v kopané, co s mezistátními utkáními vůbec a co s účastí na olympijských hrách?“39 Říšské úřady, jakkoli chvilku koketovaly i s myšlenkou, že k vlastnímu prospěchu využijí rakouského členství ve FIFA, nakonec rozhodly, že wunderteam končí, v dubnu povolily pouze derniéru s Německem. Pamětníci se shodují, že byla manifestací vzdoru, podpisy řady reprezentantů – Petera Platzera, Karla Sesty, Willyho Schmause, Hanse Mocka, Stefana Skoumala, Franze Wagnera, Franze Bindera, Willyho Hahnemanna, Hanse Pessera, Josefa Stroha i legendárního Matthiase Sindelara – nicméně nacházíme i pod výzvami podporujícími anšlus.

S reprezentačním Mezinárodním i klubovým Středoevropským pohárem se rakouští fotbalisté rozloučili, na světovém šampionátu budou někteří šturmovat ve službách Říše. Konec profesionalismu a povinná, vedoucím říšského sportu vyhlášená reamaterizace vábily lanaře. „Slavia byla také z českých klubů nejaktivnější při jednání s vídeňskými profesionálními hráči, kteří po obsazení Rakouska nebyli spokojeni se zrušením profesionalismu a hledali nové smlouvy. Mnozí ze sto šedesáti vídeňských profesionálů se obrátili na české kluby, navázali styky s Bicanem a Vytlačilem a naznačovali, že by rádi hráli v ČsR.“40

Inu, přání otcem myšlenky, zvlášť když profesionály a jejich zaopatření převzal vídeňský magistrát – Karl Adamek, Siegfried Joksch, Josef Pekarek, Hans Pesser, Wilibald Schmaus a Stefan Skoumal dostanou místo v plynárnách, Karl Andritz, Franz Binder, Wilhelm Hahnemann, Matthias Kaburek, Otto Marischka, Leopold Neumer, Anton Schall, Franz Wagner, Karl Zischek a Rudolf Zöhrer v kancelářích, Viktor Hawlitschek na stavebním úřadě, Heinrich a Rudolf Viertlové v pivovaru, Rudolf Raftl v tiskárně, Josef Stroh na benzinové pumpě, Karl Rainer v lahůdkářství. Jedinému nacistovi ve wunderteamu Johannu Mockovi přiklepnou vinárenskou koncesi, Karlu Sestovi kavárenskou, Matthias Sindelar arizuje kavárnu, jejíž židovský majitel Leopold Simon Drill zemře v Terezíně.

Něco za něco. Jakmile vypukne válka, koncese a umístěnky vystřídají povolávací rozkazy. Předseda Gauligy Ostmarka Richard Eberstaller pouze přihlížel, když předchůdce, lékař Ignaz Abeles umíral v židovském útulku, zatímco nástupce, pozdějšího ministra spravedlnosti Josefa Gerö věznili v Dachau a Buchenwaldu. Spravedlivému trestu nakonec unikne tím, že v dubnu 1945 spáchá spolu s manželkou, nevlastní sestrou Almy Mahlerové, a tchánem, prorežimním malířem Carlem Mollem, sebevraždu.

ČsAF sledovala vývoj se znepokojením. V mezinárodním fotbalu zaujímala význačné postavení, předseda Rudolf Pelikán působil ve výkonném výboru FIFA, reprezentace hrála Mezinárodní a kluby Středoevropský pohár. Sportovní a finanční zájmy překonávaly rozdíly politické, v čistě fotbalových otázkách často vystupovala v bloku nejen se spojeneckou Francií, Jugoslávií a Rumunskem, ale i s neutrálním Švýcarskem, znepřátelenými Itálií či Maďarskem a před anšlusem s Rakouskem. Důvody byly zřejmé: mezistátní zápasy vytvářely dvě třetiny příjmů ČsAF, stejný význam měla meziměstská utkání pro SŽF, příjem ze zahraničních styků sešívaných překročil v roce 1938 milion korun.

Švýcarsko v Basileji, Bulhaři, Irsko a Wales v Praze, Švédsko ve Stockholmu, Norsko v Oslo, Lotyšsko v Rize, Litva v Kaunasu – shrnuly počátkem ledna 1938 reprezentační program noviny. „Rakousko a Maďarsko se rovněž ucházejí o termíny s námi, ale rozhodnuto není nic.“41 Na sklonku léta měla Praha přivítat výkonný výbor FIFA, noviny spekulovaly, že v roce 1942 uspořádáme světový šampionát. A zhruba do konce srpna také probíhaly mezinárodní styky bez větších zásahů. Bylo ovšem nutné najít nástupce asociačního kapitána Josefa Tesaře, který v prosinci 1937 rezignoval. Když jmenovali referentem Františka Gürtlera, čekalo se, že valná hromada v březnu 1938 volbu potvrdí. Delegáti rozhodli jinak. Předsedou technické komise zvolili Rudolfa Pelikána, členy Josefa Bidla, Františka Gürtlera, Alfreda Hellera, Karla Myšku a Václava Valouška, asociačním kapitánem překvapivě Karla Meissnera, právníka z Mladé Boleslavi. Asociační kapitán určuje sestavy, vede tréninky a zápasy, určila valná hromada, technická komise – diskutující, leč nehlasující – obstará názory, rozbory, doporučení.

Před dubnovou ouverturou se Švýcarskem chválili novináři přípravu, nominaci i odvahu zařadit borce nejen letenských klubů. Po čtyřgólovém výprasku kroutili hlavami, Věchet – Burgr, Daučík – Bíro, Bouček, Kolský – Kugler, Zeman, Schaffer, Nejedlý a Luknár propadli. Náladu si spravili při kvalifikaci s Bulharskem, kterému nadělili půltucet branek. Pomohl návrat k prověřenému modelu, v sestavě Plánička – Burgr, Daučík – Košťálek, Kreuz, Kolský – Jan Říha, Ludl, Šimůnek, Nejedlý a Radó oblékali jiný než letenský dres pouze Ernst Kreuz s Josefem Ludlem. Před šampionátem přijeli za náhradu sedm set liber a polovinu čistého zisku ještě Irové. Plánička – Burgr, Daučík – Košťálek, Bouček, Kolský – Jan Říha, Šimůnek, Vojtěch Bradáč, Ludl a Nejedlý nezklamali, mnozí však čekali víc než remízu, třebaže nedohráli zranění Oldřich Nejedlý s Jaroslavem Boučkem. Příprava ukázala, co pro mužstvo znamená přítomnost, či nepřítomnost Josefa Bicana. V reprezentaci nastoupit nemohl, červenobílí v sestavě s ním vyprovodili vítěze Anglického poháru Preston North End šesti a výběr letenských velkoklubů ostrovní vicemistry Wolverhampton Wanderers čtyřmi brankami.

Oficiální místa přikládala v politicky výbušném období mezinárodním stykům značnou důležitost, uložila dokonce, aby kluby vozily na zájezdy státní vlajky. V dubnu 1938 nebyly výjimkou ani souboje s říšskými soupeři, na velikonoční svátky hráli rudí s Tennis Borussií Berlín, Tepličtí s Turou Lipsko. Rozruch vyvolalo utkání červenobílých s SV Mnichov 1860, přijel totiž zástupce sportführera Theo Benesch, který nešetřil komplimenty. „Slova německého zástupce,“ nechali se uchlácholit žurnalisté, „mají tím větší váhu proto, že Benesch je jedním z nejstarších spolupracovníků vůdce a říšského kancléře Adolfa Hitlera.“42 „Přijetí klubem a obecenstvem bylo více než přátelské,“ líčili po návratu účastníci revanše v Mnichově, „a nikde ani stopy, že by politické napětí přeneslo se i na poměry sportovní.“43

Na mistrovství světa nominovali v květnu 1938 dvaadvacet hráčů – Františka Pláničku s Karlem Burkertem, Jaroslava Burgra, Ferdinanda Daučíka, Karla Černého a Jozefa Ortha, Jaroslava Boučka, Otakara Nožíře, Karla Kolského, Vlastimila Kopeckého, Josefa Košťálka a Ernsta Kreuze, Vojtěcha Bradáče, Václava Horáka, Josefa Ludla, Oldřicha Nejedlého, Antonína Puče, Oldřicha Rulce, Jana Říhu, Karla Seneckého, Ladislava Šimůnka a Josefa Zemana, z širšího výběru se nedostalo na Františka Heřmánka, Gustava Moravce ani Ľudovíta Radó. Nakonec jich cestovalo osmnáct, doma zůstali Černý, Orth, Bradáč a Senecký. Pořadatelé hradili cestovné, pobyt a diety pouze pro sedmnáct borců, asociace chtěla ušetřit.

Vedoucí věřili, že pojede i Josef Bican, rozhodli proto, že soupisku uzavřou na místě, a vyžádali si dobrozdání FIFA, jejíž předpisy požadovaly, aby hráč v zemi, kterou reprezentuje, bydlel přinejmenším tři roky. V tomto případě byla situace ještě složitější, týkala se totiž státu, který – stejně jako jeho reprezentace – zmizel z mapy. „FIFA jako ústředí ryze sportovní,“ odpověděl Jules Rimet, „nemůže politické události soudit, ale pouze je vzíti na vědomí. Dostali jsme oficiální zprávu, že rakouský svaz přestal existovat, a tudíž nemůže býti z této strany vyvozováno nějakých rušivých zásahů. Řády vyžadují, aby mužstvo, representující ten či onen stát, bylo složeno z hráčů téže státní příslušnosti. Jakmile je tato podmínka splněna, nemůže býti žádných námitek. Z týchž důvodů může Německo správně zařadit do svého mužstva hráče rakouského původu. A právě tak může i Bican hrát za Československo, bude-li v době mistrovství československým státním příslušníkem.“44 Direktoriát výklad potvrdil, občanství však žádal doložit ještě před zahájením turnaje.

V prvním kole si Plánička – Burgr, Daučík – Košťálek, Bouček, Vlastimil Kopecký – Jan Říha, Šimůnek, Zeman, Nejedlý, Oldřich Rulc poradili v prodloužení s Nizozemskem, ve čtvrtfinále (na levém křídle s Pučem) remizovali s Brazílií. Potom počítali marody. Obejít se museli bez Pláničky, Nejedlého a vyloučeného Říhy, z náhradníků přiletěl pouze Senecký. Jedenáctka Burkert – Burgr, Daučík – Košťálek, Bouček, Ludl – Václav Horák, Senecký, Kreuz, Vlastimil Kopecký a Oldřich Rulc v odvetě nestačila, s výronem v koleni dohrával Josef Ludl, se zlomeným nosem Vlastimil Kopecký, se šrámy Jaroslav Bouček, Karel Burkert a Josef Košťálek. „Pozve-li si skutečně někdo dobrovolně ty negry na zájezd,“ překročil rámec nejen slušného vychování týdeník Rekord, „stane se to patrně jen – v rámci výchovy k brannosti.“45 S nejtvrdší kritikou vystoupil při hodnocení šampionátu člen výboru ČsAF Pavol Kohút. Vedoucím vytkl přípravu, asociačnímu kapitánovi neodbornost a ústupky hráčům. „Na cestě z Havru do Paříže se ostatní vůdcové netajili svými názory, což mělo za následek, že dr. Meissner se zcela stáhl do pozadí. Obavy ostatních ukázaly se pak správnými, protože při sestavování mužstva proti Brasilii chyba následovala chybu (zařazení Kreuze místo Zemana nebo Ludla, zařazení Rulce).“46 Výpravu nechválili ani novináři, komentáře však byly střídmější a v cizině dokonce lichotivé. Pařížský týdeník Ľ Echo des Sports zhodnotil výkony účastníků v pořadí Itálie, Maďarsko, Brazílie, Československo, Francie, Polsko, Švýcarsko a Německo, stockholmský Idrottsbladet v posloupnosti Itálie, Brazílie, Maďarsko, Československo, Francie, Švýcarsko, Norsko, Německo a Nizozemsko.

Řada odborníků tvrdila, že s Bicanem bychom dosáhli na medaili. Naturalizační dekret ovšem obdržel až pár dní předtím, než se hrálo finále. V reprezentaci bude debutovat v srpnu 1938, kdy v sestavě Burkert – Burgr, Daučík – Košťálek, Bouček, Vlastimil Kopecký – Václav Horák, Senecký, Bican, Vojtěch Bradáč, Nejedlý rozstřílí ve Stockholmu Švédsko a ve složení Burkert – Košťálek, Čtyřoký – Průcha, Bouček, Vlastimil Kopecký – Jan Říha, Senecký, Bican, Vojtěch Bradáč, Nejedlý v Záhřebu i Jugoslávii. Pokud někdo pochyboval, přesvědčila ho jízda Středoevropským pohárem, v němž červenobílí – již bez rakouských protivníků – vyřadili Beogradski SK, Ambrosianu Milán, AC Janov i Ferencváros Budapešť a nový státní příslušník se stal nejspíš nejlepším hráčem, v každém případě pak nejlepším střelcem soutěže.

Vrchol reprezentačního podzimu měl připadnout na třetí zářijovou neděli 1938. V avizované sestavě Szabó – Polgár, Sándor Bíro – Balogh, Turay, Lázár – Titkos, Sárosi, Zsengellér, Kiszely, Cseh spočítáme devět vicemistrů světa, v družině Bokšay – Černý, Daučík – Průcha, Bouček, Vlastimil Kopecký – Jan Říha, Senecký, Bican, Vojtěch Bradáč, Nejedlý sedm vítězů Středoevropského poháru. První chtěli pomstít Ferencváros, druzí osmibrankový debakl z posledního vzájemného zápasu. Potom, co vláda zakázala veřejná shromáždění, se však rozdílným názorem na konání duelu netajily ani nejvlivnější deníky.

„Není důvodu k zákazu sportovních podniků,“ mínil jeden. „Je-li neklid v některých pohraničních okresech, pak není tomu tak v celé republice. Obyvatelstvo klidně pracuje a proč v neděli by nemohlo jít se podívat na sportovní podniky? Kina, divadla, hostince atd. jsou otevřeny. Nikomu dosud nenapadlo, že by se měly zavřít, poněvadž návštěvníci by mohli mezi sebou vyvolat nějaké srážky. Nikdy se u nás nestalo, že by obecenstvo na sportovních hřištích uplatňovalo názory politické.“47 „Podle usnesení vlády se zakazují a nesmějí býti trpěna žádná shromáždění politického i nepolitického rázu, a to jak v uzavřených místnostech, tak pod širým nebem, počítajíc v to průvody a podobné podniky,“ oponoval druhý. „Československá associace footballová upozorňuje, že dosud ještě není rozhodnuto, zda tento zákaz platí také pro footballové zápasy.“48

Přípis ministerstva vnitra, že s nedělním utkáním proti Maďarsku souhlasí, obdržela asociace až v pátek. A v sobotu šokovala zpráva, že soupeř v České Třebové vystoupil z rychlíku a vrátil se domů. Vedoucímu výpravy, předsedovi svazu a poslanci Bélovi Usettymu prý volal tiskový přidělenec, že zápas se ruší. Důvody nesdělil a nejspíš ani neznal, později jen upřesnil, že tak vzhledem k nejisté politické situaci rozhodlo ministerstvo zahraničí. V neděli přihlížela na sparťanském stadionu předzápasu, finále dorosteneckého mistrovství Slovenska, padesátka diváků, na hlavní představení přišlo půldruhého tisíce dalších, aby si před branami přečetli křídou vyvedené sdělení, že se nehraje.

Předseda ČsAF uvažoval, zda soupeře požene před soudní stolici FIFA. „Pokud se dá v prvním okamžiku při nedostatku přesných informací souditi, jsou maďarští footballisté na tomto sensačním obratu úplně bez viny,“ předpovídaly noviny. „Nestalo-li se tak, pak tu jasně zasáhly vlivy mimosportovní, politické a dá se velmi snadno odhadnouti, že k nim maďarská místa velmi pravděpodobně přikročila na nátlak z Berlína.“49 Uvěřili i činovníci, zvlášť když se dozvěděli, že předseda Usetty se snažil ještě z nádraží výrok zvrátit a po návratu byl napadán, že neměl připustit, aby mužstvo k zápasu vůbec odjelo.

Dodejme na závěr, že i soupeř by svoje stanovisko nejspíš obhájil. V pondělí burácel Adolf Hitler v Norimberku, v úterý propukly nepokoje, v sobotu, den před utkáním, začaly vznikat Sudetendeutsches Freikorps. „V roce 1997 Ústavní soud České republiky konstatuje, že dnem, kdy nastal stav války, a to s Německem, je 17. září 1938, neboť v tento den na pokyn Hitlera došlo k utvoření Sudetoněmeckého svobodného sboru z uprchlých vůdců Henleinovy strany a několik hodin poté už tito vpadli na československé území ozbrojeni německými zbraněmi.“50 Utkání se mělo hrát v neděli, v sobotu nastal – podle Ústavního soudu – „stav války“. A ve válce, jak známo, mlčí nejen múzy.

Činovníci se nevzdali, přesvědčovali ministerstvo vnitra, aby další podniky povolilo nebo rozhodnutí přenechalo úřadům, které znají místní podmínky. „Bylo by to dokladem o nepravdivosti nepřátelské propagandy, která se snaží vylíčiti Československo jako zemi neklidu, zmatku a nepořádku, která není s to vlastními svými silami pořádek si udržet. Mohly by býti použity k pořádání sbírek na Fond pro obranu státu. Přispěly by k posílení nervů našich spoluobčanů, těch nervů, jejichž pevnosti je právě v těchto dnech tolik zapotřebí!“51

Až když podepsali dohodu v Mnichově, rezignovala rovněž asociace. Přeložila utkání s Rumunskem, letenské hvězdy chyběly při souboji kontinentu s Anglií, ačkoli v nominacích se objevovali Josef Bican, Jaroslav Burgr, Josef Košťálek, Oldřich Nejedlý nebo Jan Říha. „Do konce letošního roku sotva budou uskutečněny velké mezinárodní sportovní události,“ přizpůsobily se noviny. „Zejména u nás se budeme muset smířit s domácím programem. Ostatně po tom všem, co se stalo, ani bychom pořádání mezinárodních zápasů nedoporučovali. Bude třeba času, aby se na ledacos zapomnělo.“52 Stále zněl zrady zvon a zjitřené rány pálily, středočeská župa zrušila plánované utkání s Paříží. „Sportovci musí mít svůj charakter, nesmí ho zapřít, ani když vznikne nějaká nálada, panika, hysterie davová. V této věci se nynější francouzští sportovci, tedy ve věci jen a jen sportovní, neosvědčili, zapřeli svou lepší minulost, nezbývá nám proto než počkat, až těm lepším z nich podaří se napravit poměry.“53

Ústavním zákonem z listopadu 1938 vznikla Česko-Slovenská republika, federativní státní útvar s okleštěnými hranicemi, demokracií i politickým systémem. V mezinárodních vztazích hledala smíření s rozpínavým sousedem, zakotvení ve středoevropském prostoru a cesty, kterak odvrátit izolaci. Počítala při tom i se sportem, zvlášť v odvětvích, v nichž jako ve fotbalu nebo v ledním hokeji patřila k nejlepším. Na leden 1939 připravovala asociace utkání s Francií, na květen pozvala přes nedávné diskrepance Anglii, domlouvala revanš s Irskem a příjezd Švýcarů…

První (a poslední) utkání sehrála reprezentace státu rozděleného spojovníkem počátkem prosince 1938, kdy přivítala Rumuny. „Československá veřejnost ví dobře, že k nám přijíždějí příslušníci národa, který nám neochvějně zachoval spojeneckou věrnost i v nejtěžších dobách.“54 Dorazilo patnáct tisíc diváků, nechyběla ani honorace, ministr sociální a zdravotní správy Vladislav Klumpar, primátor Petr Zenkl, velvyslanec Radu Crutzesco. Při večírku obdrželi hosté kravaty, bonboniéry, zubní pasty a Stock Brandy Medicinal, na hřišti půltucet branek. Burkert – Košťálek, Daučík – Průcha, Bouček, Vlastimil Kopecký – Jan Říha, Senecký, Bican, Ludl, Nejedlý prohospodařili poločas, potom se probrali. Bican exceloval čtyřmi trefami, stejně jako uličkami, které, jak uznal předseda rumunského svazu Octav Luchide, „jsou raritou kontinentu“.55 „Přihrává sousedům do kroku jako muzikant do taktu,“ přizvukovaly Národní listy.56 Místopředseda asociace Josef Brada převzal po utkání Pohár Malé dohody, skutečnost, že trofej věnoval Edvard Beneš, referáty raději nepřipomínaly.

Národní mužstvo si už před vznikem protektorátu nezahraje, v únoru 1939 se v Paříži představí alespoň výběr Prahy, což vzhledem k podzimním reminiscencím ne všichni přivítali. Jiným vadilo, pokud byl souboj uváděn jako mezistátní, ačkoli domácí hráli ve stejném termínu s Polskem, při nástupu zazněly místo hymen fanfáry a mužstva nenastoupila se státními, nýbrž městskými znaky. Připusťme však, že výprava Bokšay – Burgr, Daučík – Košťálek, Bouček, Vlastimil Kopecký – Jan Říha, Vacek, Bican, Vojtěch Bradáč, Vytlačil snesla srovnání s reprezentační a že soupeř jí čelil v ještě silnější, postavil totiž i cizince, kteří by v národním mužstvu až na výjimky nastoupit nemohli – Rakušany Rudolfa Hidena s Augustem Jordanem, Argentince Oscara Tarria, Španěla Ramóna de Zabalo, Maďara Andráse Simonyiho. Remíza tak neúspěchem nebyla, zvlášť když jsme vyrovnali chvilku před koncem a z penalty. „Potleskem pařížský lid dokázal,“ chválil Ce Soir, „že sympatie vůči Praze jsou v srdcích všech Francouzů stále stejné.“57 Bavil se i župní pokladník, počítající vedle domluvené, více než sedmdesátitisícové náhrady rovněž podíl ze čtyřicetitisícové návštěvy v Parc des Princes.

Zimní přestávku obvykle vyplňovaly zahraniční zájezdy. Cestovalo se za lepším počasím, za valutou, za turistickými zážitky. A vyjížděli nejen premianti, nýbrž i zástupci divizí, dokonce amatéři. Ve druhé republice se hranice přivřely, padl bezvízový styk, chvíli platilo, že branci nemohli cestovat vůbec, ostatní s výjezdní doložkou. Další překážkou byly předpisy devizové. V závěru roku 1938 nicméně vyrazili za hranice Pardubičtí, domluvení s lucemburským Jeunesse Esch a nizozemským Feyenoordem Rotterdam, Kladenští vyhráli v konkurenci Racing Universitaire a Gallia Sports, ale i německého Karlsruhe turnaj v Alžíru, při návratu si zahráli v Tunisku, Francii či Lucembursku. Na druhé straně sešívaní podpořili rozhodnutí ČsAF a zrušili vánoční putování ve Francii s odbočkou na Maltě.

Na přelomu roku se znovu diskutovala budoucnost Středoevropského poháru. Ze schůzky účastníků v Bukurešti přitom přicházely vesměs chmurné předpovědi. V příštím ročníku prý budou chybět československé kluby, nahradí je slovenské. Pokud by nastoupily, nezúčastní se pro změnu Maďaři. S přihláškou váhá Itálie, které nevyhovují termíny, stejně jako Jugoslávie, uražená nízkou kvótou.

Delegace v čele s předsedou Pelikánem nedbala, veřejně i v zákulisí pracovala na tom, aby soutěž – třeba i v okleštěné podobě, s řadou ústupků a kompromisů – pokračovala. Vždyť na naše kluby připadla při posledním ročníku téměř polovina z celkové návštěvy 377 199 diváků a bezmála třetina z hrubých příjmů, v přepočtu dosahujících 4 800 000 Kč. Rozhodnout měla valná hromada poháru, svolaná na počátek března 1939 do Prahy, ale kvůli nesouhlasu Maďarů, vymlouvajících se na chybějící víza, přesunutá do Curychu. Protřelý vyjednavač Pelikán vsadil na podporu Itálie, která kritizovala letní vedra, v nichž nechodili diváci. Řešení viděl ve snížení počtu účastníků a v úpravě termínů. „Začínáme v polovici června, končíme v polovici července (nanejvýš 23. července při opakovaném finale). Hráči jsou ještě ve formě, obecenstvo v plném zájmu a sluníčko také ještě tolik nepálí.“58 Mluvil s vášní, soutěž prosadil. Delegáti ho nádavkem zvolili předsedou řídícího výboru a souhlasili, že příští schůzi uspořádají ve Zlíně a Luhačovicích.

Od pozdního podzimu 1938 probíhaly určující události na východě republiky. Slovenští politici vystoupili s nárokem široké autonomie se zjevnou separatistickou tendencí. Podporu našli v zahraničí, základnu doma, mezi odpůrci konstruktu československého národa. Manifest, přijatý počátkem října v Žilině, počítal s „autonomním postavením Slovenska“ a „převzetím výkonné a vládní moci Slováky“, stejně jako se spojenectvím s mocnostmi „bojujícími proti marxisticko-židovské ideologii rozvratu a násilí“ a podporou úsilí „dostat se právně a rovnoprávně do rodiny evropských národů“.59 Ve stejném měsíci se stal Josef Tiso ministrem pro správu Slovenska a předsedou autonomní vlády, v listopadu schválil parlament ústavní zákony o autonomii Slovenska a Podkarpatské Rusi.

Podobným, ba prudším vývojem procházely sport a tělovýchova. Při Ústředním národním výboru začal pod vedením pozdějšího fotbalového náčelníka, vedoucího redaktora Športu, Slováka a Slovenské Pravdy Štefana Jakubce pracovat sportovní a tělovýchovný odbor, který se přihlásil k samostatnosti Slovenska. Ještě před koncem roku 1938 vznikly svazy v boxu, kanadském hokeji, kanoistice, kopané, lyžování, plavectví a turistice. V tělovýchově zaujala vedoucí postavení Hlinkova garda, vládou prohlášená jedinou tělocvičnou a brannou organizací a obdařená majetkem všech zrušených spolků včetně Orla nebo Sokola.

Ustavující valná hromada Slovenského futbaľového sväzu (podle tehdejšího pravopisu) se sešla v listopadu 1938 v Žilině z iniciativy tělovýchovného a sportovního odboru při ÚNV. Náčelníkem zvolila Štefana Jakubce, podnáčelníky Júlia Gabča, Vojtecha Závodského a Jána Bízika, župními náčelníky Michala Forische v Bratislavě, Jána Mihajla v Prešově, Jána Kanka ve Zvolenu, Jozefa Mohlera v Žilině. Program probíhal podle předem připraveného scénáře, delegáti schválili výchovu v duchu národním a křesťanském, vůdcovský princip i zrušení profesionalismu. Zrušili pobočky Sboru československých rozhodčích footballových, klubům uložili, aby vystoupily z ČsSF a s výjimkou I. ČsŠK Bratislava jim zakázali účast v soutěžích.

Obě pražská ústředí počítala s tím, že politická autonomie vyústí v autonomii sportovní. Podobnou razanci však nepředpokládala, domnívala se, že vznikne reformovaná asociace s českým, slovenským a podkarpatoruským svazem, společnou nejvyšší soutěží i zastoupením v mezinárodní federaci. Vsadila přitom na sudího Jána Bízika, v národnostních vztazích smířlivého, ke kompromisům vstřícného činovníka, v němž novináři spatřovali příštího předsedu slovenského fotbalu. „Slovenský sport chce se nově organisovat a přizpůsobit změněným poměrům politickým,“ prorokovaly Národní listy. „Nám však jde o poměr k českým zemím, jednotlivé svazy budou asi postupovat samostatně, ač by bylo třeba jednotné úpravy pro všechny sporty, ať jde o kopanou, lehkou atletiku, plavectví aj. Zde bychom rádi viděli zásah Jednotného výboru československých sportovců. Pak je tu otázka účasti v mezinárodních ústředích a Mezinárodním výboru olympijském. Tuto budeme muset řešit s ohledem na zájem státu. Doma sice budeme státem Čechů, Slováků a Podkarpatorusů, ale navenek budeme státem jednotným, s jedním presidentem a jednotnou zahraniční politikou. Tomu se musí podřídit i tělesná výchova a otázku representace za hranicemi může upravit jen v dohodě s činiteli státními.“60

Nesmělý, k neúspěchu odsouzený pokus určovat vývoj událostí učinila prezidia ČsAF a ČsSF v první polovině listopadu 1938, kdy svolala poradu se zástupci slovenského fotbalu. Odpověď přišla obratem – schůzka se nekoná, uspořádání fotbalového sportu je výhradně vnitřní záležitostí Slovenska, rozhovory povede teprve nově ustavený SFS. Poradní sbor dokonce odmítl, aby se ustavující valné hromady v Žilině zástupce asociace nebo svazu vůbec zúčastnil. Až potom připustil jednání, výlučně ovšem v otázkách celostátní soutěže, mezinárodních styků a přestupů mezi svazy. Politika fait accompli slavila úspěch, zvlášť když v Praze se nedokázali domluvit ani na tom, zda jednání povede asociace, či svaz. „Přeceňoval se právní stav věcí, nebo, ještě přesněji, důsledky plynoucí ze spolkového zákona,“ kritizoval novinář. „Ale ve dnech, ve kterých žijeme a v nichž se narušovaly mezinárodní smlouvy, ba více, hranice států, není radno býti upřílišněným formalistou.“61

Na schůzce, která nakonec proběhla až počátkem prosince, zastupovali ústředí Rudolf Pelikán, Bedřich Kann a Emil Bryndač. Slovenští vyslanci Július Gabčo s Jánem Bízikem jim přednesli půltucet vesměs přijatých požadavků. 1) Slovenské župy včetně majetku převezme do konce roku SFS. 2) Ve stejném termínu skončí i československý svaz, nástupce ponese název Český svaz footballový pro zemi českou a moravskoslezskou. 3) Delimitace majetku proběhne podle bilance ke konci roku 1938. 4) Přestupy mezi českými a slovenskými kluby budou podléhat souhlasu obou svazů. 5) Pro slovenské kluby bude zrušena povinnost odebírat asociační a svazový týdeník Rekord. 6) Ve výborech ústředí zůstane coby styčný důstojník jediný zástupce, podnáčelník Ján Bízik. „Sport sbližuje i Němce s Francouzi,“ vysvětlil vstřícnost žurnalista, „snad tedy nebude zdrojem neshod mezi Čechy a Slováky.“62 Co se dohodnout nepodařilo, byly poměry v budoucí asociaci a klíč k dělení majetku. V prvním případě prosazovala slovenská strana paritní, nikoli poměrné zastoupení, ve druhém požadovala více než deset procent, jimiž se podílela na příjmech. Jinak se ústředí vzepřela pouze ve dvou oblastech – trvala na tom, aby slovenský zástupce dokončil nejvyšší soutěž a aby mezinárodní zastoupení včetně členství ve FIFA zůstalo v pravomoci asociace.

Stanovy FIFA uznávají v každé zemi jedinou asociaci, zdůrazňovali vedoucí, svazy a kluby, které jsou jejími členy, nemohou být členy ústředí jiného. Právě z tohoto důvodu nejsou členy britská dominia ani státy USA, ze stejné příčiny nedošlo k dohodě se Sovětským svazem ani s občanskou válkou rozděleným Španělskem, „proto ustoupilo svého času Německo od původního svého přání, aby Rakousko i po ‚anšlusuʻ zůstalo členem FIFA“.63 Samostatný slovenský postup tak nepovede k integraci, nýbrž k izolaci jeho fotbalu. Část novinářů zmínila i případné dopady politické. „Přijme-li tedy slovenský svaz jako právoplatného člena, vyloží tím naši ústavu, že naše republika jsou dva (resp. tři) samostatné státy.“64 Slovenští vedoucí se přesvědčit, natož zastrašit nedali, nepomohla ani intervence Julese Rimeta, zprostředkovaná přítelem Pelikánem. „V principu uznává FIFA jenom jeden svaz z každého státu,“ vzkázal prezident federace. „Pojem pouhé autonomie ve státním útvaru nebude stačit. Kdyby měl býti slovenský svaz přijat do FIFA, pak musí také československá associace, která je prozatím jedině uznávána, dáti k tomu svůj souhlas. Máme jeden precedentní případ z dob válečných. Rakousko, právě tak i Maďarsko, byly členy FIFA, a sice jako partneři ve dvojité monarchii. Jestliže bude Praha srozuměna a jestliže Slovensko splní politické podmínky v tom smyslu jako Maďarsko před válkou, tu přijetí Slovenska nebude státi nic v cestě. O definitivním přijetí však může rozhodnouti jenom kongres FIFA.“65

Česko-slovenské vztahy zhoustly, když náčelník Jakubec oznámil, že koncem prosince 1938 poslal přihlášku do FIFA. Bez vědomí ČsAF, zato s nadějí, že federace rozhodne již na nejbližší lednové schůzi. V tomto případě se asociace – až dosud vstřícná – vzepřela, předseda Pelikán dokonce požádal premiéra, aby zakročila vláda. Ve vztahu k veřejnosti zaujali činovníci zdržovací postoj – tvrdili, že v Curychu žádnou přihlášku neobdrželi. Když se ukázalo, že lednová schůzka FIFA ve skutečnosti členství ani neprojednávala, náčelnická rada s odvoláním na místopředsedu Ivo Schrickera ujišťovala, že se tak stalo kvůli přemíře jiného programu, zatímco asociace s odkazem na stejného funkcionáře zopakovala, že projednávat zkrátka nebylo co. Náčelník Jakubec činovníky obvinil, že nemluví pravdu, asociace ho vyzvala, ať přihlášku včetně poštovního razítka doloží. „Dr. Ivo Schricker, generální sekretář FIFA, zmocňuje ČsAF popříti, že by on Slovenskému svazu footballovému soukromě nebo oficiálně něco sdělil o nemožnosti projednávání přihlášky ve schůzi FIFA dne 31. ledna 1939,“ použila těžkého kalibru. „Dodává, že všechny zprávy, pokud by se týkaly Slovenského svazu footballového, budou jako vždy oznámeny jen členu FIFA, kterým je pro náš stát ČsAF.“66

Polemika budila ze všeho nejvíc úsměšky, žurnalisté však nepřehlédli ani rizika – slovenským klubům, mezitím vystoupivším z ČsSF, hrozil zákaz mezinárodních styků. „Nedávno jsme četli, jak rozumně se dohodli mezi sebou česko-slovenští motoristé a po nich i lawn-tennisté. Je také známa, nebojme se to říci, malá mezinárodní blamáž s domnělou a potom teprve skutečnou přihláškou slovenských footballistů do FIFA. Nebylo by už na čase, abychom si tyhlety všechny záležitosti vyřešili napřed pěkně kamarádsky doma a neponechávali úlohu rychtářů mezi Čechy a Slováky cizím příslušníkům? Když se čeští a slovenští státníci dovedou dohodnout mezi sebou o daleko těžších problémech politických, nebylo by už na čase, aby si z nich vzali příklad také sportovci?“67

Přihláška nakonec dorazila, podle poštovního úřadu byla ovšem podána až v únoru 1939 a bůhvíproč ve Vídni. V březnu požádal SFS v Curychu o povolení mezistátních zápasů, v dubnu souhlas s podmínkou doložení státoprávního uspořádání získal, v červenci 1939 ukončil diskuse dopis, který jeho prozatímní členství – s odvoláním na stanovy, delegující ve výjimečných či naléhavých případech tuto pravomoc na Comité d’Urgent a výbor FIFA – potvrdil. Kongres mezinárodní federace, zmocněný výrok potvrdit, se už vzhledem k válce nesešel, registrace nového svazu však proběhla v listopadu 1940.

V listopadu 1938 ustavující valná hromada SFS na druhé straně schválila, že I. ČsŠK Bratislava může v nejvyšší soutěži pokračovat, bude-li veden v národním a křesťanském duchu a zruší-li do konce roku profesionalismus. Slovenský účastník patřil k nemnoha klubům, které zvládly úplný podzimní program, vyrovnal se i se ztrátou stadionu. Potom přišly problémy. Výbor přiznal čtvrtmilionový dluh, duely s Plzní, Židenicemi i Spartou skončily debaklem. Při posledním z nich, hraném „kvůli hrozbě incidentů publika“ místo v Bratislavě na Letné, se v mrazu choulilo na tribunách pár stovek diváků, jejichž přízeň ztratili hosté hned na začátku, když použili pozdrav Hlinkovy gardy. Vztyčené pravice nechyběly ani při derniérách se Zlínem a Slezskou Ostravou, k nimž přijeli již bez přívlastku československý.

Oktroj hranic, zábor pohraničí a přeměna mnohonárodnostního státu vyvolaly potřebu reorganizace ČsAF. Podle původní představy měl řízení převzít jednotný československý svaz, tvořený českými, moravskými a slovenskými župami. Druhá republika situaci změnila, vznikl trialistický útvar, v němž německou, maďarskou a polskou menšinu vystřídala slovenská a podkarpatoruská autonomie. Německý svaz přeběhl pod křídla DFB, maďarský likvidoval. „Je pravda, že maďarský a německý svaz již nebudou,“ uznala asociace, „ale místo nich se tvoří svazy slovenský a podkarpatoruský, které i ve footballu chtěly tímto způsobem zdůrazniti svoji ‚samobytnostʻ. Toto jejich odhodlání je naprosto nezvratné a musíme s ním prostě počítati jako s faktem.“68 Reorganizační komise, předseda František Blažej, Josef Bidlo, Josef Brada, Karel Meissner, Karel Myška a Václav Valoušek, prosazovala model, v němž by asociace zastřešovala trojici autonomních svazů.

V podrobnostech se přístupy rozcházely. Jedni navrhovali, aby její pravomoci byly co nejširší, včetně matriky, soutěží, financí, mezinárodních vztahů a reprezentace, druzí chtěli pouze výbor, jakousi „říšskou radu“, pro společné, povýtce mezinárodní zájmy. Na úpravě profesionalismu, zrušení katastru a samostatného sboru rozhodčích, zákazu startu cizinců, stejně jako na snížení odvodů, poplatků a dávek se shodli všichni. Komise navrhla, že členy asociace nebudou kluby, nýbrž svazy, které vedle ligových, divizních a župních soutěží sdruží i vojenský, středoškolský a vysokoškolský fotbal, průkazky dostanou nejen výkonní sportovci, ale i členové přispívající. „Dalšímu jednání zamezilo oznámení, že policejní hodina minula,“ končí referát z prosincové schůze ČsSF. „Nezbylo nic jiného, než zbylé věci nechati předsednictvu k vyřízení.“69

Co načala policejní hodina, dokončil vznik Slovenského státu a Protektorátu Čechy a Morava, původní návrhy zůstaly v registraturách Kozího plácku. Co bude, bude se rozhodovat v Domě německého sportu v Berlíně, sídle říšského sportführera, v Černínském paláci na Hradčanech, sídle říšského protektora, a ve Strakově akademii u Vltavy, úřadovně protektorátní vlády.

Než spadla opona

STO TISÍC FOTBALISTŮ

Na počátku roku 1938 registrovala ČsAF 107 169 hráčů ve 2058 klubech. Z národnostních svazů měl 1686 klubů s 75 574 fotbalisty ČsSF, 242 s 25 756 DFV a 130 oddílů s 5839 hráči MLSz. Dorostenců uváděly matriky 30 120, profesionálů, chcete-li placených hráčů, jenom 645, z toho 439 v ČsSF, 188 v DFV a 18 v MLSz. Pro srovnání, padesátitisícovou hranici překročila ČsAF v roce 1930, stotisícovou v roce 1934. Dominantní postavení fotbalu dokládá údaj, že na ČsSF připadala téměř polovina ze 160 432 sportovců registrovaných před okupací v ČsVV. Ještě vyššími čísly se honosily spolky tělocvičné – Sokol uváděl 818 188, Orel 161 772, Svaz DTJ 127 386 a FPT 73 821 členů. Srovnání ovšem pokulhává. Zatímco svazy totiž počítaly jen členy aktivní, tělovýchovné matriky zahrnovaly i členstvo přispívající, mezi nimi tři čtvrtiny dospělých sokolů, kteří se s hrazdou či žíněnkami setkávali výjimečně.

Československý svaz footballový

Hráči

Kluby

Středočeská župa footballová

23 736

453

Západomoravská (Bradova) župa footballová

8 496

214

Hanácká (Hameleho) župa footballová

6 904

142

Severočeská (Pelikánova) župa footballová

4 578

107

Západoslovenská župa footballová

4 117

85

Středoslovenská (Bízikova) župa footballová

3 890

103

Východočeská župa footballová

3 384

76

Slezská župa footballová

3 382

70

Severozápadočeská (Radějova) župa footballová

2 900

74

Západočeská (Kannova) župa footballová

2 861

67

Těšínská župa footballová

2 591

50

Severovýchodočeská župa footballová

2 362

71

Podbrdská župa footballová

2 199

66

Jihočeská župa footballová

2 152

64

Východoslovenská župa footballová

1 389

31

Podkarpatoruská župa footballová

643

13

Celkem

75 574

1 686

Údaje z Národní politiky 21. ledna 1938

BRANKY, BODY, POKLADNY

Fotbal kraloval i finančně. Příjmy ČsAF dosahovaly na sklonku republiky 178 805 Kč, výdaje 380 500 Kč, schodek pokrývaly výnosy z pořádaných podniků. A zatímco na příjmech se podílela hlavně mezistátní utkání (61,5 %), příspěvky svazů (22,0 %) a poplatky (10,0 %), ve výdajích převládaly personální náklady (31,5 %), dotace (25,0 %) a cestovné (12,3 %). Rozpočet ČsSF představoval 245 302 Kč, rozpočet středočeské župy 295 630 Kč. Jak hospodařily velkokluby? Valná hromada SK Slavia Praha uvedla za rok 1938 příjmy 1 694 497 Kč a výdaje 1 551 938 Kč, z nichž zemská dávka, daně a poplatky tvořily 537 870 Kč, služné hráčům 240 702 Kč a prémie 276 527 Kč. Sparťané spočetli příjmy na 1 852 000 Kč, z toho 511 000 Kč vyplatili na náhradách soupeřům, 409 000 Kč spolkly dávky a 289 000 Kč hráčská režie. Mimochodem, s jedním až dvěma miliony korun tehdy hospodařili s výjimkou sletů i mnohem početnější sokolové.

V ČESKOSLOVENSKÝCH SLUŽBÁCH

Reprezentace sehrála mezi válkami 126 utkání, v nichž se vystřídalo 184 hráčů. Část měla cizí původ a jejich mateřštinou nebyla čeština, další pocházeli ze smíšených rodin. Němci Karl Feller, Otto Krompholz, Josef Kuchynka, Karl Steffl, Josef Thaut, Karel Sokolář, Rudolf Krčil, Erich Srbek, Ernst Kreuz, Josef Zosel, Wilhelm Nahlovsky, Ehrenfried Patzl, Václav Svatoň, Heiner Kugler a Heinrich Schaffer, němečtí Židé Paul Mahrer se Samuelem Schillingerem, Rakušané Karel Kužel, Josef Šíma, Karl Kannhäuser, Stephan Pospichal, Rudolf Vytlačil a Josef Bican, Maďaři František Sedlacsek, Géza Kalocsay, Gejza Kocsis a Ferdinand Facsinek. Připočíst můžeme Slováky Pavola Šorala, Ferdinandy Kardoše s Daučíkem, Štefana Čambala, Ľudovíta Radó, Tomáše Porubského, Ervína Kovácse, Leopolda Šťastného, Štefana Bíra a Jozefa Luknára. Pouze Josef Bican, Štefan Čambal, Ferdinand Daučík a Rudolf Krčil však zvládli alespoň deset utkání. Na olympijských turnajích si zahráli Paul Mahrer s Otto Krompholzem, na světových šampionátech Štefan Čambal, Rudolf Krčil, Ferdinand Daučík a Ernst Kreuz. Štefan Bíro, Ervín Kovács, Jozef Luknár, Tomáš Porubský a Ľudovít Radó budou reprezentovat i Slovensko, Géza Kalocsay s Gejzou Kocsisem Maďarsko, Josef Bican reprezentoval Rakousko. A rodák z Pešti Karel Burkert oblékl vedle československého i bulharský brankářský svetr jako Burkertov.

DIPLOMACIE V KOPAČKÁCH

Prezident Edvard Beneš (1884–1948), vyzbrojen hráčskou, doma a v cizině známou minulostí, cílevědomě využíval fotbal v diplomacii. Pohnutá, válkou obtěžkaná doba likvidovala na druhé straně nejen státy a hranice, ale i soutěže. Nejuznávanější z nich říkali Mezinárodní, později Švehlův pohár, podle donátora trofeje, ministerského předsedy Antonína Švehly (1873–1933). Vznikla v roce 1927 z iniciativy Hugo Meisla a Rudolfa Pelikána, účastnila se jí mužstva Československa, Itálie, Maďarska, Rakouska a Švýcarska. Mistři světa, finalisté šampionátu, wunderteam. Dvakrát vyhráli Italové, jednou Rakušané, čtvrtý ročník, který chtěl zaštítit Benito Mussolini, uťal anšlus. Rozlučku obstaraly v dubnu 1938 Československo se Švýcarskem, skromnějšímu pokračování, údajně s Jugoslávií, Maďarskem, Rumunskem a Slovenskem, zabránila válka. Výrazně politický rozměr nesl Pohár Malé dohody, jinak Edvarda Beneše. „Je to soutěž, kterou se mají dokumentovati i na poli sportovním přátelské vztahy malodohodových států: Jugoslavije, Rumunska a Československa.“1 Popularity staršího sourozence nedosáhla, balkánští účastníci přece jen nepatřili k nejlepším, natož k divácky nejatraktivnějším. Navíc chyběl čas, aby vznikla tradice. První a poslední ročník ovládla československá reprezentace, trativší pouze venkovní remízou s Rumunskem. Vítězstvím nad stejným soupeřem v prosinci 1938 však skončila, stejně jako pohár a vojensko-politické seskupení Malé dohody. Před okupací se už národní mužstvo nesejde, jugoslávská s rumunskou vládou vypoví spojenecké závazky v lednu 1939. Podobně se prezident snažil využít sport v předvečer mnichovské krize, v tomto případě ve vztazích se Sovětským svazem. „Rusko vážně dnes usiluje o to, aby si upravilo svůj poměr k FIFA. Chce snad napodobit Anglii, zda by to nešlo podle jejího vzoru,“ naznačoval z jeho přímluvy podporu v dubnu 1938 člen výkonného výboru FIFA Rudolf Pelikán.2 V červenci 1938 pozval ČsVV se souhlasem vlády sovětské funkcionáře Alexeje Fjodoroviče Michajlova s Alexandrem Timotějevičem Brykinem, v delegaci, která téhož měsíce navštívila Moskvu, nechyběli Rudolf Pelikán, František Blažej ani Josef Neumann. „Kam to má asi Slavia namířeno,“ tvářil se tajemně v humoristické, zpravidla však dobře zpravené rubrice týdeník Rekord, „že se pan Valoušek teď tak často plete a zdraví ‚Zdravstvujtě!ʻ“3

FÜHRER S PÍŠŤALKOU, HENLEIN NA LAVIČCE

Jinak doba humoru nepřála, na stránkách asociačního a svazového týdeníku Rekord nanejvýš v rubrice „Za bariérou“. „Spartu v neděli těžce poškodil soudce,“ culila se v lednu 1938. „To je konečně docela samozřejmé, poněvadž to byl – Führer.“4 „Mimo jiné vytýká SdP associaci prý i to,“ šprýmovala v červnu, „že místo učitele tělocviku Havla nevzala do Francie jejího Konráda.“5 V prvním případě připomněla duel s SC Wacker Vídeň pod taktovkou Ernsta Führera. Ve druhém kontroverzního Otakara Havla, účastníka předválečných šampionátů, hlavně však Konrada Henleina, náčelníka a čestného předsedu DTV, dříve učitele tělocviku.

Z matrik monarchie

Dres rakouské reprezentace oblékly desítky potomků českých rodičů. Matriky překvapí zjištěním, že Hugo Meisl nebo Matthias Sindelar měli přinejmenším místopisně k češství blíž než Josef Bican s Rudolfem Vytlačilem. Uznávaný fotbalový diplomat Hugo Meisl (1881–1937) se narodil v Malešově a vyrůstal ve Světlé nad Sázavou. Obchodní školu ve Vídni začal studovat až v roce 1893 a ještě v roce 1917 uváděl jako domovskou příslušnost Paběnice. Rodiče hovořili německy, sám činovník, znalý osmi jazyků, se ve škole naučil česky. V soukromí tak občas promlouval s manželkou Marií, rozenou, ovšemže bez přízně se slovutým kanonýrem, Bicanovou. Geniální Matthias Sindelar, vlastně Matěj Šindelář (1903–1939) pocházel z Kozlova, prarodiče ze Zašovic. V hlavním městě monarchie, kde získal otec práci v cihelně, žila rodina od roku 1905. A ještě nacisté prokádrovali matku coby nacionální Češku, kritickou k novému režimu. Mluvila výhradně česky, Sindi jenom německy. Vídeňskými rodáky zato byli Josef Bican s Rudolfem Vytlačilem. První spatřil světlo světa v Quellenstrasse, stejné ulici, v níž vyrůstal Matthias Sindelar, druhý, původem ze Schwechatu, získal domovské právo v Malešově, rodišti Hugo Meisla. Maminka Josef Bicana uměla česky špatně, Pepi, žák obecné školy Jana Amose Komenského ve Vídni, vcelku dobře, třebaže doma, co zemřel otec, hovořili většinou německy. S mateřštinou rodičů se potýkal i Rudolf Vytlačil, sešívanými direktory jednou potrestaný pětisetkorunovou pokutou za nevinnou německou konverzaci v kavárně Imperial. K dovršení zmatků přidejme příklad z malého vápna. Čestmír, přesněji Ehrenfried Patzl (1914–2004), chabařovický rodák a náhradník ze světového šampionátu v Itálii, češtinou nevládl, Rudolf Raftl (1911–1994), původem z Vídně, účastník mistrovství světa ve službách rakouských a německých, pro změnu srdnatě bojoval s němčinou.

JEDEN CIZINEC NESTAČÍ?

Ptaly se noviny, když slávisté představili Josefa Bicana. Připomínaly Raymonda Braineho (1907–1978), který krátce předtím odjel na vánoční dovolenou, z níž se nevrátil. Prý kvůli problémům, které měl s pobytem a pracovním povolením. Uměl hodně, Spartě pomohl vybojovat dva tituly i Středoevropský pohár, vděku se však nedočkal. Vytýkali mu nezájem, manýry, aktivity mimofotbalové. „Profesionál Braine, mezinárodní střední útočník AC Sparty, považoval svých šest až osm za jediné nedělní utkání v potu tváře naběhaných kilometrů, včetně 60 až 90 kopů do míče a do protivníkových končetin, především za úmornou dřinu, zčásti pak za následek dědičného hříchu, zčásti za neocenitelnou oběť, přinášenou footballovému odboru AC Sparty. Ale i dvacetiletý Raymond Braine byl v Belgii amatérem s občanským zaměstnáním. Jenže Raymond Braine, amatér, který byl zvyklý po celý týden v antverpské kavárně pracovat (byl totiž náhodou číšníkem), naučil se jako Raymond Braine, profesionál, po celý týden v pražské kavárně zahálet.“6 Slovenský literární kritik Andrej Mráz přeháněl, borec si kondici udržoval a s kávou v Praze především obchodoval. Jinou, skutečnosti bližší výtku nabídl Karel Petrů. „Braine byl v roce 1934 ochoten zažádati si o československou státní příslušnost, jestliže by byl za to obdržel určitou peněžní odměnu. Jeho nabídka byla však tehdejším associačním kapitánem zamítnuta, aniž by – kromě předsedy associace, který byl o tom zpraven – bylo o věci dále jednáno.“7 Úprk řešil až smírčí soud v Curychu, pod vlídným dohledem Hugo Meisla si plácli podplukovník Josef Tesař s belgickým svazovým místopředsedou, pozdějším prezidentem FIFA Rodolphem Seeldrayersem. V letenské pokladně přibylo sto padesát tisícovek, za které přivedou píseckého Jana Říhu, kladenského Karla Kolského, nuselského Karla Seneckého nebo plzeňského Josefa Zemana.

THOMAS MANN A JOSEF BICAN

„Nevím určitě, byla-li to obec Proseč, jež udělila domovskou příslušnost velkému německému prosaikovi Thomasi Mannovi a umožnila mu tak získat československé státní občanství,“ srovnával Peter Altschul. „Ale vím určitě, že se pak ta obec pro část našeho tisku stala trnem v oku a terčem všelijakých úsměšků. Teď se stal podobný případ. Obec Slivenec udělila domovskou příslušnost jinému německému příslušníkovi a umožnila mu tak získat československé státní občanství. Ale účinek byl docela jiný: žádné noviny neprotestovaly ani se Slivenci neposmívaly, naopak usnesení obecní rady bylo považováno za záslužný čin. Příčiny jsou jen formálně stejné, ve věci samé je jakýsi rozdíl: ve Slivenci nešlo o velkého spisovatele, o representanta německé kulturní tradice, štvaného dnešními pány Německa; šlo o mladého footballistu, vídeňského Čecha, jemuž po připojení Rakouska k Říši hrozilo přerušení slavné kariery footballového profesionála. Slivenec měl být nač hrdý, celá statisícová obec footballových fanoušků mu bude vděčná a trochu z té slávy, již nyní budou dobývat Bicanovy nohy v republice i v ostatním širém světě, bude opadávat i na Bicanovu domovskou obec, Slivenec u Prahy.“8 Střední útočník, zdůrazněme, měl přímluvu – členem obecní rady ve Slivenci byl Antonín Stříbrný, bratr slávistického činovníka. Jistě i proto rozhodovala promptně. Žádost doručil 12. dubna 1938 právní zástupce Karel Langer, který již 15. dubna 1938 získal příslib, že domovské právo – „bude-li svázáno se žádostí o udělení československého občanství“9 – fotbalista získá. Poplatek stanovili radní na tisíc korun, jako alternativu navrhli přátelský zápas s místním AFK Slivenec. A zatímco pro literáta bylo občanství přestupní stanicí, pro kanonýra se stalo celoživotní, občas i vcelku trpkou volbou.

DRIBLING MEZI PARAGRAFY

Otec Josefa Bicana (1913–2001) pocházel z jihovýchodu brdského výběžku, z chudé chalupy v Sedlici u Blatné. Maminka, rodem Kopecká, se ovšem narodila ve Vídni, stejně jako synové František, Josef a Vilém. Po válce zvolili rakouskou příslušnost, otčinu poznával kanonýr při prázdninových pobytech, financovaných z příspěvků spolku České srdce. Se sešívanými se domluvil v červenci 1934, a než získal v srpnu 1937 souhlas, musel přečkat karenční lhůtu, vyhazov z národního mužstva, zákaz činnosti, odebrání cestovního pasu, soudní řízení i spor před mezinárodní federací. Na šampionátu však nejlepší střelec kontinentu nehrál a v hospodách, na schůzích i na tribunách řešili, kdo zmeškal termíny. Nepřejícníci ve Vídni a Berlíně? Liknavci v Praze? Výboři, šetřící oporu pro Středoevropský pohár? Podle některých deníků požádal o občanství již v prosinci 1937, ve skutečnosti musel počkat na příslib domovského práva a žádost předložil až 19. dubna 1938. Zemský úřad v Praze ve stejný den potvrdil, že občanství mu bylo přislíbeno pod podmínkou, že nejpozději do počátku června předloží – zjevně s přihlédnutím k termínu mistrovství světa – potvrzení o propuštění ze stávajícího státního svazku nebo doklad, že dosavadní státní příslušnosti pozbyl. Potvrzení však nepřicházelo a úředníci museli čekat do druhé poloviny května, než ministerstvo vnitra rozhodlo, že „v ohledu vhodných případech lze u bývalých státních příslušníků rakouských od předložení průkazu o propuštění z dosavadního státního svazku upustit“.10 „Jak se dovídáme, jsou formality na policii vyřízeny,“ doufal v závěru května 1938 Telegraf. „Včera byla Bicanova žádost poslána na magistrát a odtud bude urychleně doručena zemskému úřadu. Není tedy vyloučeno, že Bican bude přece jen do zahájení světového mistrovství Čechoslovákem.“11 Dopis se sdělením, že mu občanství bylo uděleno, obdržel střední útočník 2. června 1938, tedy ještě před začátkem šampionátu a prvním vystoupením reprezentace na turnaji. Podle platné legislativy však nabývalo účinnosti až potom, co uhradí třísetkorunový poplatek, převezme naturalizační dekret a složí „státoobčanskou“ přísahu. První splnil 10. června, druhé 15. června, třetí 18. června 1938. Na magistrátu hlavního města přitom vyslechl poučení, „jakou důležitost má pro něho dobrodiní, které tím obdržel, a jaké výhody mu plynou z československého státního občanství, zejména to, že stejné ochrany bude požívati jako občané tuzemští“.12 „Přísahám a slibuji na svou čest a svědomí,“ zavázal se podpisem, „že Československé republice budu vždy jako její státní občan věren, jí oddán a její vlády poslušen, že zákony přesně zachovávati a vůbec veškeré povinnosti a závazky občana československého plniti budu a chci.“13 V době, kdy přísahu složil, byla ovšem již československá reprezentace ze šampionátu doma.

DEZERTÉR JOSEF BICAN?

Jak se navíc ukázalo, i naturalizační dekret byl pouze prozatímní. Ani právníci se totiž nedokázali shodnout, zda souhlas původního státu jako bývalý rakouský občan potřebuje, či jako stávající příslušník Říše, která úmluvu neuznávala, nikoli. A přípis potvrzující, že byl z vídeňské zemské a německé státní příslušnosti propuštěn, dorazil z magistrátu města Vídně teprve 27. června 1938. Pochybnosti šířila zejména henleinovská Die Zeit, zpochybňující legálnost fotbalistova občanství a naznačující, že podle říšského práva je „dezertérem“. „V této souvislosti sdělil advokát SK Slavia a Bicana samého dr. Karel Langer,“ protestovali červenobílí, „že má v rukou dokumenty, prokazující, že Bican byl propuštěn z občanského svazku německého a že řádně získal příslušnost československou. Jde tu o řádně vystavené potvrzení z Vídně, v němž se zřetelně mluví o uvolnění ze státní příslušnosti německé, přičemž je v dotčené části potvrzení stylizováno tak, že Bican bude zproštěn německé státní příslušnosti, bude-li mu uděleno státní občanství československé. A to se již stalo.“14 „Denunciant byl mezi Němci vždy opovrhovaným individuem,“ přisadil si jiný novinář. „Dnes ovšem je německá morálka trochu jiná.“15 Ještě v létě 1938 proto raději cestoval přes německé území při Středoevropském poháru v Itálii nebo při reprezentačním debutu ve Švédsku letadlem.

SLÁVA VE SLIVENCI

Slovo dělá muže, ale i klub. Druhou srpnovou neděli 1938 splnili sešívaní slib a navštívili domovskou obec Josefa Bicana. Převlékli se ve škole, položili věnec k pomníku padlých, řečnil starosta Bedřich Růžička. Bokšay – Černý, Bouška – Průcha, Nožíř, Vlastimil Kopecký – Václav Horák, Šimůnek, Bican, Vojtěch Bradáč a Vytlačil, kteří za pár týdnů vyhrají Středoevropský pohár, se chovali gentlemansky, účastníka třetí třídy přesto vyprovodili třinácti brankami. Na hřišti chyběl pouze Ferdinand Daučík, který přijel v civilu, fanoušky z metropole přivezly zvláštní autobusy ze Smíchova. „Před staveními bylo pečlivě zameteno a uklizeno, na návsi vyhrávala hudba, ve dvou hostincích se konala velká taneční zábava, někde vyvěsili i prapory a ve statcích upekli husiček a koláčů víc než o posvícení,“ popsal Peter Altschul. „Uvítání vzácných hostí na hranicích obecního katastru patřilo k nejpohnutějším chvílím v dějinách obce a stejné nadšení a láska byly projevovány novému občanu a jeho klubovním kolegům po celou dobu jejich pobytu, zvláště ovšem při footballovém zápase.“16 Novokřtěnce potěšila plaketa z místního červeného mramoru, pokladníka třítisícová návštěva, diváky František Plánička, který se po přestávce – poprvé od mistrovství světa a naposledy v první jedenáctce – objevil na hřišti. „Štěstí podalo sliveneckému fotbalu ruku,“ chválila obecní kronika, „proplaceny byly všechny dluhy, mužstvo obléknuto a obuto a ještě zbyla hotovost 1921 Kč!“17

PRO NÁROD TÉMĚŘ ZTRACEN

Rudolf Vytlačil (1912–1977) se v Praze usadil v lednu 1935, občanství obdržel v prosinci 1936. V jeho případě pozdržela vyřízení prověrka generálního štábu, předepsaná zákonem o obraně státu. „Vytlačil je jedním z těch vystěhovalců z našich krajů do dřívějšího hlavního města společného státu, který byl již pomalu pro národ ztracen, bez vlastní viny, dlouholetým pobytem ve vídeňském ovzduší. Nebude jen tak obyčejným Čechoslovákem, nýbrž také československým panem domácím. Jeho strýc, který právě v Malešově žije, slíbil totiž novému Čechoslováku, že mu odkáže svůj dům!“18 Ve středu složil přísahu, ve čtvrtek si vyzvedl pas, v neděli poprvé (a naposledy) reprezentoval proti Itálii. Občanství získal stejně jako Josef Bican naturalizací, udělením na žádost. Podmínkou bylo domovské právo, s nímž souvisel nárok na trvalý pobyt a chudinské zaopatření. Lze ho získat po rodičích, vyjmenovával zákon, sňatkem, zaměstnáním ve veřejné službě nebo – jako v jejich případě – usnesením obecního zastupitelstva.

MUŽ NA HRANICI

Více než kdy jindy určoval osudy prostor, geopolitické souřadnice. „Radó sám je Čechoslovák. Má pro to důkaz zcela jasný: je už druhý rok československým vojínem a jeho velitelé vám dosvědčí, že byl a je dobrým naším vojákem. Má však svůj majetek na protějším břehu bratislavského Dunaje, v Petržalce. A přišel Mnichov a majetek ten přes noc se octl v – Německu. Tím však strasti sparťanského footballisty nebyly skončeny. Jeho otec bydlí v Šamorinu. A přišla Vídeň a československý Šamorin stal se za několik hodin majetkem Maďarska.“19 Muž na hranici Ľudovít Radó (1914–1992) oblékal dresy maďarského Ligeti SC, německého DSV Saaz, AC Sparta Praha, ŠK Bratislava i AC Svitu Batizovce. Československo reprezentoval dvakrát, Slovensko desetkrát. Gólman Alexa Bokšay, chcete-li Elék Boksay (1911–2007), přišel za šestnáct tisíc a učitelskou umístěnku. Slavii pomohl ke čtyřem titulům, přestože za ni v lize – kvůli mobilizaci, zraněním i neshodám s trenérem Seifertem – nastoupil pouze třiatřicetkrát. „Ze zabraného Užhorodu přichází opožděně zpráva, že tam po hrozném mučení zemřel 76letý otec brankáře ligového klubu Slavia Praha,“ šokovaly v závěru roku 1938 noviny. „Starý pán uvěřil slibům a rozhodl se, že svůj život skončí v bývalém hlavním městě Užhorodě, kde žil na okleštěném území republiky. Noví páni Užhorodu byli však ke starému pánovi krutí. Po několika dnech ho zatkli a uvrhli do vězení. Když ho konečně propustili, bylo jeho zdraví už zlomeno. Za několik dní mučedník v hrozných bolestech po přestálých událostech skonal.“20 Ve skutečnosti Peter Bokšay, emeritní církevní učitel, spolupracovník ministerského předsedy Vološina, přežil, vrátil se i z lágru Varjolopos.

na shledanou po válce

Zajímavý, byť předběžný a neúplný přehled zveřejnil počátkem listopadu 1938 sekretariát ČsAF. Severozápadočeská župa ztratila mimo jiné AFK Čechoslovan Košťany, ČFK Komořany, ČSK Ervěnice, ČSK Chabařovice, ČSK Chomutov, ČSK Kadaň, ČSK Křemýž, ČSK Ústí nad Labem, SK Břežánky, SK Čechii Bečov, SK Čechii Hošťka, SK Čechii Lovosice, SK Čepirohy, SK Český Lev Neštěmice, SK Dolní Litvínov, SK Horní Jiřetín, SK Hornickou Hrdlovku, SK Hostomice, SK Hvězdu Libkovice, SK Hvězdu Sulejovice, SK Hvězdu Trnovany, SK Kladruby, SK Kopisty, SK Krásné Březno, SK Litoměřice, SK Lučan Žatec, SK Meteor Třemice, SK Most, SK Obrnice, SK Podmokly Děčín, SK Postoloprty, SK Přemysl Řehlovice, SK Rudolice, SK Slavii Karlovy Vary, SK Slavoj Řetenice, SK Slovan Duchcov, SK Souš, SK Spartu Cukmantl, SK Spartu Strupčice, SK Spartu Záluží, SK Třebušice, SK Viktorii Čížkovice, SK Viktorii Kopisty, SK Viktorii Ledvice, SK Viktorii Lom, SK Žatec, SK Želenky, SK Železničář Osek a Teplický SK; župa těšínská AFK Nový Bohumín, AFK Suchou, DSK Spartu Lazy, PKS Beskyd Jablunkov, PKS Čechii Suchá Górna, PKS Gróń Bystřice nad Odrou, PKS Lazy, PKS Pogoń Fryštát, PKS Polonii Karvinná, PKS Polonii Trzyniec, PKS Ruch Bohumín, PKS Silu Karvinná, PKS Silu Trzyniec, PKS Sollu Karvinná, PKS Stonawku Stonava, PKS Wislu Německá Lutyně, SK Bystřici nad Odrou, SK Český Těšín, SK Dětmarovice, SK Doubravu, SK Fryštát, SK Jablunkov, SK Karvinnou, SK Lázně Darkov, SK Louky, SK Meteor Orlová, SK Naprzód Lazy, SK Německou Lutyni, SK Odru Pudlov, SK Olzu Věrčovice, SK Orlovou, SK Petrovice, SK Petřvald, SK Polskou Lutyni, SK Porubu, SK Ráj, SK Rapid Skřečeň, SK Rychvald, SK Slavoj Petřvald, SK Spartu Rychvald, SK Třinec, SK Vendryni a SK Železárny Třinec; župa slezská DSK Unii Štramberk, SK Bohuslavice, SK Bolatice, SK Dolní Benešov, SK Hlučín, SK Klokočov, SK Kobeřice, SK Kravaře, SK Krnov, SK Litultovice, SK Národní jednotu Šenov, SK Nový Jičín, SK Petřkovice, SK Podolí, SK Polanku nad Odrou, SK Příbor, SK Slavii Malé Hoštice, SK Slavii Třebovice, SK Slezák Svinov, SK Slezan Opava, SK Slezskou Slavii Opava, SK Spartu Hlučín, SK Starý Jičín, SK Štěpánkovice, SK Štramberk, SK Tatru Kopřivnice, SK Unii Kopřivnice a SK Vlčovice; župa severočeská I. SK Kamenický Šenov, AFK Stráž bezpečnosti Liberec, ČSK Bor, ČSK Českou Lípu, ČSK Mimoň, ČSK Dolní Poustevnu, SK Čechii Jablonec nad Nisou, SK Český Dub, SK Doubí, SK Krakonoš Jablonec nad Nisou, SK Nový Svět Harrachov, SK Rapid Horní Růžodol, SK Skalici, SK Slavii Liberec, SK Slavii Tanvald, SK Smržovku, SK Vrchlabí a SK Železničář Varnsdorf; župa západomoravská AFK Pohořelice, ČSK Svitavu, DSK Znojmo, FK Znojmo, SK Břeclav, SK Březovou, SK Hraničářský Keramika Šatov, SK Hrušovany, SK Hustopeče, SK Charvátskou Novou Ves, SK Mikulov, SK Moravský Krumlov, SK Olympii Břeclav, SK Poštornou, SK Sobotovice a SK Valtice; župa západočeská ČSK Cheb, SK Dobřany, SK Litici, SK Nýřany, SK Olympii Nýřany, SK Rochlov, SK Slavoj Stod, SK Slovan Blatnici, SK Spartu Zbůch a SK Viktorii Falknov; župa jihočeská ČSK Český Krumlov, ČSK Prachatice, ČSK Volary, SK Slavii Vimperk a SK Viktorii České Velenice; župa severovýchodočeská AFK Poříčí, ČSK Meziměstí a SK Slavoj Trutnov; župa podbrdská SK Český Lev Kolešice.

MARŠÁLEK, PORUČÍK, FOTBALISTA

V předválečných diskusích týkajících se významu sportu nemohl chybět all round sportsman Vlasta Burian (1891–1962). Přednášel v Masarykových kolejích, v plzeňském biografu Elektra, v Kinemě. „Tvrdilo-li se kdysi, že kultura národů se měří dle spotřeby mýdla, měl by dnes platiti názor, že jedním z měřítek národních hodnot je úroveň sportu a jeho organisace. Již tehdy jsem s politováním zjistil, že v podpoře sportu jsme na jednom z posledních míst vůbec. Vždyť našemu sportu se téměř nedostává státní podpory. V Rusku subvencuje stát v tomto roce svůj sport a své sportovce gigantickým obnosem 90 milionů rublů! A u nás se letos na výpravu hockeyistů do Londýna pomalu vybíralo s kasičkami. Zatímco v Moskvě a Leningradě staví mamutí kryté dvorce tennisové, obírá se naše lawtennisová federace myšlenkou zastaviti každý veřejný podnik a ohrožuje dokonce naši účast v Davis Cupu. A přitom Davis Cup je světová soutěž, která má pro propagaci našeho státu nedozírný a nepopiratelný význam.“21 Politicky naivní komik vyznával sport pro sport. Chápal jeho lidské, civilizační a kulturní hodnoty, neviděl a nechtěl vidět, což bylo pro něj charakteristické, vazby politické. Politikum spatřoval pouze v podpoře, kterou sportu a sportovcům poskytuje stát. Brankář, činovník a mecenáš Vlasta Burian, záložní poručík dragounstva, patřil na druhé straně k těm, kdo ve vypjatém předmnichovském období podpořili dobročinná utkání ve prospěch takzvaných hraničářských klubů. Čestný výkop provedl při zápase vršovických amatérů s výběrem Duchcova, Ervěnic, Krásného Března, Kopist, Šumperku, Trmic, Trnovan a Záluží, stejně jako při souboji jedenáctky letectva s mužstvem pěšího pluku v Praze. „Kamarádi, vojáci! Přiznávám se vám bez mučení, nebylo nám všem do smíchu v posledních dnech,“ nechal se slyšet v rozhlase. „Co bolelo nejvíc, to byl smutek a zklamání, že jsme byli opuštěni. Ale málo nás zná ten, kdo si myslí, že nás vůbec něco na světě může umořit, rozdrtit, zničit. Až sem a dost! My to prostě neumíme, a nebudeme mít hlavu ve smutku. Neumíme a nebudeme fňukat. Neumíme a nebudeme skuhrat jako starý baby. Otřepeme se jako pes, když vyleze z vody. Jedno si musíme uvědomit – náš život nebude nikdy pohádka. Ale máme něco, co nemají mnozí národové v Evropě. Máme svobodu, chlapskou svobodu a tahle naše svoboda má, jářku, velikou cenu.“22

ABY BYLO KDE HRÁT

Málo se ví, kterak politika zhatila výstavbu stadionu Slavie. V červnu 1937 zvolili starostou Eustacha Mölzera, předsedu správy Elektrických podniků a Státní regulační komise. Starostoval do dubna 1938, domluvil pronájem pozemků, stejně jako smlouvu s ministerstvem veřejných prací. Maketa nového stánku v sousedství stávajícího počítala s kapacitou 70 000 diváků, náklady se 7 000 000 Kč. „Rok 1938 bude jubilejním pro naši republiku, bude rokem radosti z vykonané práce a rokem důvěry v budoucnost. Kéž je také rokem radostným pro náš klub, abychom mohli již zakotviti v novém stánku,“ mýlil se Václav Valoušek.23 Správce majetku Josef Pokorný na stejné valné hromadě vyjádřil naději, že nejpozději „v letních, po případě podzimních měsících zazvoní na letenské pláni krumpáče, lopaty a motyky a ozve se rachot betonové míchačky na našem staveništi“.24

VARNSDORF V MISTROVSTVÍ NĚMECKA

Po obsazení pohraničí převzal německé kluby Odborný úřad Fotbal při Nacionálně socialistickém říšském svazu pro tělesná cvičení. Na připojených územích vznikla Gau 18 s okrsky odpovídajícími někdejším župám DFV, jihočeské a jihomoravské kluby pohltila Gau 17, župa Ostmarky čili bývalého Rakouska. Soutěž nedohrály, zasáhla politika, potom mrazy. V březnu 1939 uspořádali pro nejlepší mužstva alespoň pohárové kolo, vítězný Warnsdorfer FK postoupil do říšských soutěží, v mistrovství nestačil na Dresdner SC ani FC Schweinfurt 05, v poháru vypadl s FC Sportfreunde Lipsko. Klub profitoval z podpory Julia Kunerta, majitele továrny na punčochové zboží, který zaměstnával hned devět borců z úspěšné jedenáctky. V roce 1938 mu čeští úředníci, působící v jinak německém městě, vytvořili konkurenci. Ustavující valné hromady SK Hraničáři Varnsdorf se v červenci zúčastnili asociační kapitán Karel Meissner s předsedou Pelikánovy Severočeské župy footballové Petrem Rydvalem, čestným členem klubu se stal velvyslanec Jan Masaryk, který pomohl i finančně. Předseda, přednosta celního úřadu Antonín Hrubý, místopředseda a mecenáš, továrník František Kleisný s náčelníkem, celním úředníkem Bohuslavem Snopkem přivedli české hráče Warnsdorferu Karla Vacka, Jaroslava Líbala, Františka Buchtu a příslušníka finanční stráže Václava Chaloupka, městský úřad propůjčil klubu pozemek v takzvaném Kaiserparku. V srpnu 1938 rozehrálo mužstvo druhou nejvyšší župní soutěž, ještě před koncem září 1938 však muselo skončit.

FRANCIE SLADKÁ, HRDÝ ALBION

Podle Josefa Grusse solidarizovali s Československem na podzim 1938 všichni členové MOV, předseda ITTF Yvor Montagu dokonce vedl skupinu činovníků přesvědčujících britské ministry, aby na dohodu z Mnichova změnili názor. Vzájemné utkání v olympijských odvětvích, proponované jako vyjádření podpory Spojenými státy, se nicméně neuskutečnilo. Na druhé straně sportovci francouzští chtěli pro anglická, francouzská, italská a německá družstva uspořádat po mnichovské konferenci „sportovní oslavy míru“ v atletice, basketbalu, boxu, cyklistice, plavání či šermu. Blamáž odvrátil nikoli zdravý rozum, nýbrž nedokončené Foro Mussolini. Fotbalisté, jak víme, zrušili utkání s Francií, tenisté protestovali tím, že se v zahraničí neúčastnili banketů, a uvažovali o tom, že budou nosit smuteční pásky.

NAD TATROU SA BLÝSKA

„Byli jsme a budeme pro zdravé sportovní zápolení, nikoli pro protekcionářství pražských ‚hezounůʻ,“ použil silných slov deník Slovák. „Ať nám čeští sportovci dají svatý pokoj a ať do našeho sportu nehryžou, nemá to žádný smysl.“25 Nářky nad národnostním složením reprezentací se objevovaly již předtím, nominace by však činovníci – vzhledem k rozdílné úrovni českého a slovenského fotbalu – ve většině případů obhájili. „Všude jen samý Čech, reprezentanti Češi, při mezistátních zápasech hrávali pouze českou hymnu,“ pokračoval anonym, citovaný v předchozí zmínce. „Slovem: Česko-Slovensko bylo jen na papíře.“26 V tomto případě nepřeháněl, durdili se i žurnalisté. Před několika lety třeba při slavném finále mistrovství světa v Římě, v němž nastoupili původem slovenský střední záložník Štefan Čambal s původem německým záložníkem Rudolfem Krčilem. „Už dávno neprojevil se cit národní jednoty československé tak patrně jako při rozhlasovém přenosu římského zápasu. A přece tato společná radost byla zkalena při závěru vysílání,“ kritizovaly Lidové noviny. „Zazněla československá hymna, odezněla první její část ‚Kde domov můjʻ, ale Slováci marně čekali na ráznější její druhou polovici ‚Nad Tatrou sa blýskaʻ. Nehrála se z nedopatření pořadatelstva či už z jakých důvodů a na známou citovost slovenskou padlo zase trochu rozpakových stínů, proč se tak stalo. A nebylo to jen při hymně, i v pozdravu vůdce výpravy proklouzlo ‚český národʻ, jako by už naši representanti ať už doma či zvláště v cizině nemohli si přímo vbít v paměť a vědomí, že zastupují celý československý stát a celý československý národ.“27

Poslední výbor republiky

Valná hromada ČsAF zvolila koncem března 1938 předsedou Rudolfa Pelikána, místopředsedy Alfreda Hellera, Josefa Bradu a Františka Blažeje, jednatelem Václava Valouška, pokladníkem Josefa Tesaře, matrikářem Hanse Porta, zapisovatelem Ottu Hameleho, archivářem Pavola Kohúta. Do výboru Josefa Bidla, Bohumila Freilera, Josefa Guta, Bedřicha Kanna, Františka Mikšaníka, Eduarda Mikysku, Karla Myšku, Josefa Nestávala, Richarda Poppera, Josefa Roudnického, Ottu Schmiedera a Bohumila Smejkala, náhradníky Jána Bízika, Františka Faktora, Jiřího Hermanna, Antonína Mosera, Vladimíra Pírka, Josefa Neumanna, Václava Rillicha, Pavla Schellera, Ferdinanda Schovánka, Jindřicha Stava, Arnošta Steinera a Josefa Tučka, revizory Karla Bondyho, Eduarda Kelíška, Antonína Skokana. Ve stejném měsíci vytvořili výbor ČsSF předseda Bedřich Kann, místopředsedové Karel Myška, Karel Kozánek a Ján Bízik, jednatel Vilém Černý, pokladník Adolf Schwehm, účetní Josef Müller, mezinárodní tajemník profesor Leontin Baťa, zapisovatel František Severa, archivář Jan Vichta s matrikářem Karlem Carvanem, členové František Blažej, Josef Neumann a Antonín Kašík, náhradníci Josef Brada, Otto Hamele, Jaromír Horáček a Jan Trojan, revizoři Josef Kasper, Václav Mencl, Josef Procházka.

NA PRAHU PROTEKTORÁTU

V závěru roku 1938 počítali fotbalisté šrámy. S německým a maďarským svazem odešlo 372 klubů s 31 595 hráči, se slovenskou a podkarpatoruskou autonomií 232 klubů a 10 039 fotbalistů. Dalších 346 klubů s 12 121 hráči ztratily župy české, moravské a slezské. Na prahu protektorátu tak představoval Český svaz footballový s 1134 kluby a 54 039 fotbalisty přibližně polovinu bývalé Československé associace footballové.

Český svaz footballový

Hráči

Kluby

Středočeská župa footballová

23 100

412

Západomoravská (Bradova) župa footballová

7 343

186

Hanácká (Hameleho) župa footballová

6 424

122

Severočeská (Pelikánova) župa footballová

3 684

77

Východočeská župa footballová

2 727

64

Západočeská (Kannova) župa footballová

2 407

53

Podbrdská župa footballová

2 169

61

Slezská župa footballová

2 044

38

Severovýchodočeská župa footballová

1 805

53

Jihočeská župa footballová

1 789

52

Severozápadočeská (Radějova) župa footballová

547

16

Celkem

54 039

1 134

Údaje z Národní politiky 23. února 1939

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Bican proti Hitlerovi.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.