Přeložil Jiří Jaňák

Copyright ©2019 by Blake Crouch

All Rights Reserved

Copyright ©2020 for the Czech translation by Jiří Jaňák

Copyright ©2020 for Cover by Gabriela Janovská

Copyright ©2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-6673-2

Pro Jaquea

KNIHA PRVNÍ

Čas je pouhou vzpomínkou.

VLADIMIR NABOKOV

BARRY

2. listopadu 2018

Barry Sutton zastaví v požárním pruhu u hlavního vchodu Poe Building, věžáku ve stylu art deco bíle planoucího v záři koruny světlometů. Vystoupí ze svého Fordu Crown Victoria, přeběhne chodník a zamíří otočnými dveřmi rovnou do vstupní haly.

Za klapotu podpatků, vracejícího se ozvěnou v prázdném prostoru obloženém mramorem, míří k otevřeným dveřím jednoho z výtahů, které mu drží noční hlídač.

„Jaké patro?“ ptá se Barry při nástupu do kabiny.

„Jedenačtyřicáté. Nahoře se dejte chodbou doprava.“

„Brzy dorazí posily. Vyřiďte jim, ať se drží zpátky a čekají na můj signál.“

Výtah, stáří navzdory, letí vzhůru jako blesk a Barrymu po chvíli začíná praskat v uších. Když se dveře konečně otevřou, projde kolem cedulky s názvem právnické firmy. Tu a tam září do noci světlo z kanceláří, ale jinak je podlaží temné. Běží chodbou kolem prázdných místností, mine konferenční sál, odpočinkovou místnost, knihovnu. Konečně se před ním otevírá recepce největší kanceláře na patře.

Obraz před Barryho očima je v chabém přítmí mozaikou odstínů šedi. Ohromný mahagonový stůl zavalený kopami papírů a složek, kulatý konferenční stolek, zdobený poznámkovými bloky a šálky studené, hořce zavánějící kávy, a bar zásobený láhvemi Macallan Rare. Na opačném konci místnosti pak září a tiše přede akvárium, v němž krouží malý žralok a několik tropických rybek.

Cestou k francouzským dveřím Barry vypíná zvuky na telefonu a zouvá si boty. Pak stiskne kliku a vklouzne na terasu.

Kolem něj se v tajemných závojích osvětlené mlhy vznášejí mrakodrapy Upper West Side. Zvuky města sem doléhají ostře a jasně – klaksony se odrážejí ozvěnou od mnoha stěn a v dáli s pochmurným kvílením míří sanitka k neznámé tragédii. Necelých šestnáct metrů nad Barryho hlavou se tyčí vrcholek Poe Building jako koruna ze skla, oceli a gotického zednictví.

Pět metrů před ním sedí na okraji římsy vedle erodujícího chrliče žena, otočená k Barrymu zády. Nohama komíhá ve volném prostoru.

Pomalu se k ní přibližuje a ponožky mu těžknou vodou z mokré dlažby. Kdyby se mu podařilo nepozorovaně dojít až k ní, snad by ji mohl stáhnout dřív, než –

„Cítím vaši kolínskou,“ promluví žena, aniž se ohlédne.

Barry se zastaví.

„Ještě krok a skočím,“ podívá se na něj přes rameno.

V přítmí je těžké soudit, ale odhaduje, že se věkem blíží čtyřicítce. Na sobě má tmavý blejzr, barevně sladěnou sukni a soudě dle vlhkých vlasů tu musí sedět už poměrně dlouho.

„Co jste zač?“ zeptá se Barryho.

„Barry Sutton. Detektiv Centrálního oddělení krádeží newyorské policie.“

„Oni sem poslali někoho z krádeží – ?“

„Byl jsem nejblíž. Jak se jmenujete?“

„Ann Voss Petersová.“

„Mohu vám říkat Ann?“

„Jistě.“

„Existuje někdo, koho bych měl zavolat?“

Zavrtí hlavou.

„Popojdu sem stranou, abyste nemusela tak nepohodlně namáhat krk.“ Namíří si to k římse necelé tři metry od Ann. Z krátkého pohledu dolů se mu obrátí žaludek.

„Tak se ukažte,“ ozve se žena.

„Prosím?“

„Copak jste mi nepřišel rozmluvit můj úmysl? Jen do toho, zkuste to.“

Veškerá slova zvážil už ve výtahu při vzpomínkách na výcvik vyjednávání se sebevrahy. Tváří v tvář skutečné situaci si však jejich výběrem už nebyl zdaleka tak jistý. Skálopevně si uvědomoval jedinou věc: mrznou mu nohy.

„Vím, že pro vás v téhle chvíli všechno vypadá beznadějné, ale je to jen okamžik. Který pomine.“

Ann se dívá do stodvacetimetrové hlubiny, ruce klidně opřeny o kámen zjizvený desetiletími kyselých dešťů. Stačí se jen odrazit. Barry má podezření, že si v duchu všechny příslušné pohyby přehrává a krůček za krůčkem se tak blíží ke konečnému rozhodnutí skočit. Sbírá odvahu.

Také vidí, jak se chvěje.

„Mohu vám nabídnout svou bundu?“ zeptá se jí.

„Jsem si jistá, že víc se ke mně přiblížit nechcete, detektive.“

„A proč ne?“

„Mám SFP.“

Potlačí touhu utéct. Samozřejmě už slyšel o Syndromu falešné paměti, ale nikdy se ještě s žádným nakaženým nesetkal, ani nikdo z jeho blízkých. Nikdy s nikým takovým nedýchal stejný vzduch. Už si ani není jistý, že ji chce chytit. Vlastně ani nechce být tak blízko. Ale co, do hajzlu se vším. Jestli skočí, zkusí ji zachránit. Pokud při tom dostane SFP, tak ať. Takové už je riziko povolání.

„Jak dlouho jste nemocná?“

„Jednoho rána, asi před měsícem, jsem se místo mého domova v Middlebury ve Vermontu probudila v bytě tady ve městě. S bodavou bolestí hlavy a krvácením z nosu. Nejdřív jsem neměla ani ponětí, kde to jsem. A pak… Pak jsem si vzpomněla i na tenhle život. Tady a teď jsem nezadaná investiční bankéřka, žiju pod dívčím jménem, ale mám…“ Viditelně se vzepřela návalu emocí: “… i vzpomínky na svůj druhý život ve Vermontu. Byla jsem matkou devítiletého kluka jménem Sam. S manželem, Joe Behrman se jmenuje, jsme měli krajinářskou firmu. Byla jsem… Ann Behrmanová. A byli jsme tak šťastní, jak jen normální rodina může být.“

„Jak na vás působí?“ otáže se a pokradmu o krok přistoupí. %blíž.

„Co má na mě působit?“

„Vaše falešné vzpomínky na život ve Vermontu.“

„Není to tak, že bych si pamatovala jenom svatbu. Vzpomínám si i na hádky ohledně dortu. Na nejmenší detaily domu. Na našeho syna, na každou chvíli porodu. Jeho smích. Mateřské znaménko na levé tváři. Jeho první den ve škole a jak nechtěl, abych ho tam nechávala. Ale když si zkusím Sama představit, je černobílý. V očích nemá barvu. Říkám si, že byly modré. Ale vidím jen černo.

Mé vzpomínky na tamten život jsou bezbarvé, jako černobílý film. Působí věrně, ale jsou strašidelné a přízračné.“ Něco se v ní zlomilo: „Každý si myslí, že SFP jsou jen falešné vzpomínky na největší události v životě, ale mnohem víc tnou do živého ty malé drobnosti. Nepamatuju si jenom, že jsem měla manžela. Vzpomínám i na jeho dech, když se ráno otočil v posteli čelem ke mně. Že když ráno vstal a vyčistil si zuby dříve než já, vždycky se pak vrátil a zkoušel loudit sex. Tohle mě ničí. Nejmenší a dokonalé detaily, díky kterým vím, že se to opravdu stalo.“

„A co tenhle život?“ zeptal se. „Stojí v něm všechno za zlámanou grešli?“

„Možná, že někdo, kdo to chytne, pak prostě jen dává přednost novým vzpomínkám před falešnými, ale já z tohohle života nechci vůbec nic. Zkoušela jsem to čtyři dlouhé týdny. A už nemůžu dál nic předstírat.“

Vrstvami líčení si razí cestu první slzy.

„Můj syn nikdy neexistoval. Chápete to? Je jenom nádhernou chybou mého mozku.“

Barry se pokusí o další krok, ale tentokrát neúspěšně.

„Ani o krok dál.“

„Nejste sama.“

„To teda kurva jsem.“

„Znám vás pár minut, ale pokud vážně skočíte, ponesu to velmi těžce. Pomyslete na lidi, kteří vás milují. Jak se asi budou cítit?“

„Našla jsem Joea.“

„Koho?“

„Manžela. Žije v sídle na Long Islandu. Dělal, že mě nepoznává, ale já vím, že ano. Měl úplně jiný život. Byl ženatý – nevím s kým. Ani nevím, jestli měl děti. A choval se, jako by přeskočilo mně.“

„To je mi líto, Ann.“

„Tolik to bolí.“

„Podívejte, já už jednou ve vašich botách byl. Chtěl jsem všechno skončit. Ale neudělal jsem to a teď vám tady říkám, že jsem za to vděčný. Ještěže jsem našel sílu si vším tím marasmem projít. Možná jste teď úplně na dně, ale celý život jste přece na dně nestrávila. Je to jen kapitola.“

„Co se vám stalo?“

„Přišel jsem o dceru. Život mi taky zlomil srdce.“

Ann přelétne pohledem zářící město. „Máte její fotku? Povídáte si o ní s jinými lidmi?“

„Ano.“

„Přinejmenším kdysi existovala.“

Přikývne.

„Chápete, že… Byl můj syn vymazán?“

Na to prostě nedokáže najít vhodnou odpověď.

Ann se opět zadívá do hlubiny a odkopne jednu botu.

Sleduje její pád.

Pak za ní pošle i tu druhou.

„Ann, prosím.“

„V mém předchozím životě, v tom falešném, skočí Joeova první žena Franny z téhle budovy. Vlastně přímo z téhle římsy. Před patnácti lety. Trpěla klinickými depresemi a já vím, že si to kladl za vinu. Než jsem odešla z jeho sídla na Long Islandu, řekla jsem mu, že dnes v noci skočím z Poe Building, stejně jako Franny. Znělo to hloupě a zoufale, ale nějak jsem doufala, že se tu ukáže a zachrání mě. Protože ji nezachránil. Nejdřív jsem myslela, že jste on, jenže Joe nikdy kolínskou nepoužíval.“ Usměje se – tesklivě – a dodá: „Mám žízeň.“

Barry střelí pohledem francouzskými dveřmi a uvidí dva policisty čekající ve střehu u recepčního stolu. Podívá se zpět na Ann. „Tak proč neslezete z té římsy a nezajdete se mnou dovnitř? Dáte si kapku vody.“

„Nepřinesl byste mi ji ven?“

„Nemůžu vás tu nechat samotnou.“

Ruce se jí nepokrytě chvějí, a oči se zatvrdí náhlým rozhodnutím.

Podívá se na Barryho a ubezpečí: „To není vaše chyba. Vždycky to mělo dopadnout takhle.“

„Ann, ne – „

„Přišla jsem o všechno.“

A s nedbalou elegancí se odstrčí z římsy.

HELENA

22. října 2007

Při snaze probudit se v šest hodin ráno, pod proudem horké vody ve sprše, má Helena náhle intenzivní pocit, že přesně stejný okamžik už někdy zažila. Což není nic nového. Návaly déjàvu ji trápily už od dvaceti. A na sprchování není vlastně nic výjimečného. Přemýšlí, zda její návrh v Mountainside Capital už stihli prostudovat. Uplynul celý týden, takže by jí touhle dobou už měli dát vědět. Mohli ji pozvat k osobnímu pohovoru, pokud by měli skutečně zájem.

Uvaří si kávu do konvičky a udělá si svou oblíbenou snídani – fazole a tři sázená vejce, zakápnutá kečupem.

Sní si ji u malého stolečku u okna, zatímco nad předměstím San José pomalu svítá.

Prádlo neprala měsíc, a proto má v ložnici prakticky novou podlahu složenou výhradně ze špinavého oblečení. Krátké vykopávky jí přihrají do rukou čistší tričko a džíny, v nichž se ještě příliš nestydí vyjít ven.

Při čištění zubů se ozve vyzvánění. Vyplivne, vypláchne si ústa a při čtvrtém zazvonění zvedne v ložnici telefon.

„Jak se má moje holčička?“

Otcův hlas jí vždycky vykouzlí na tváři úsměv.

„Čau, tati.“

„Ani jsem nečekal, že tě zastihnu. Nechtěl jsem tě otravovat v laborce.“

„Ne, to je v pořádku. Co se děje?“

„Jen jsem na tebe myslel. Už něco víš o tom svém návrhu?“

„Zatím nic.“

„Víš, já vážně věřím, že to klapne.“

„Já ti nevím. San José je tvrdé město. Silná konkurence. A hodně chytrých lidí v honbě za penězi.“

„Ne tak chytrých jako moje malá.“

Víc otcovy důvěry ve své schopnosti nesnese. Ne dnes ráno v malé a špinavé ložnici nevyzdobeného domku, kam přes rok nikoho nepřivedla, a s vidinou neúspěchu na obzoru.

„Jaké je u vás počasí?“ zkusí změnit téma.

„Včera v noci napadl první sníh.“

„Hodně?“

„Tak do pěti čísel. Ale hory už jsou pěkně bílé.“

Vidí je před sebou jako živé – předhůří Skalnatých hor, hor jejího dětství.

„Co máma?“

Otec krátce zaváhá. „Má se dobře.“

„Tati.“

„Co?“

„Co máma?“

Slyší, jak pomalu vydechl: „Byla na tom i lépe.“

„Je v pořádku?“

„Jo. Zrovna nahoře spí.“

„Co se stalo?“

„Ale nic.“

„No tak pověz.“

„Včera jsme po večeři hráli žolíky, jako vždycky. A ona… Už si prostě nepamatovala pravidla. Seděla u stolu, zírala na karty a plakala. A to jsme je hrávali třicet let.“

Slyší, jak rukou zakrývá mluvítko.

Tisíce kilometrů daleko. A pláče.

„Jedu domů, tati.“

„Ne, Heleno.“

„Vždyť potřebuješ pomoc.“

„O nás je dobře postaráno. Dneska odpoledne jdeme k lékaři. Jestli chceš mámě pomoct, sežeň finance a postav své křeslo.“

Nechce mu říct, že křeslo je pořád pěkných pár let v budoucnosti. Světelných let. Je to jen sen, přelud. A v téhle chvíli zkouší jen přežít dost dlouho na to, aby mohla dál zkoušet najít někoho ochotného její vizi přeludu sdílet.

Oči se jí zalijí slzami: „Dělám to pro ni, víš?“

„Já vím, zlatíčko.“

Na chvíli se oba odmlčí a snaží se plakat, aniž by to druhý slyšel. Což se jim vůbec nedaří. Strašně moc by mu chtěla říct, že se to podaří, ale to by musela lhát.

„Až se večer vrátím domů, tak ti zavolám, ano?“ slíbí tátovi nakonec.

„Tak jo.“

„A vyřiď prosím mámě, že ji miluju.“

„Vyřídím. Ale ona to ví.“

O čtyři hodiny později už Helena zkoumá v hlubinách budovy neurologických studií v Palo Altu obraz myší vzpomínky na strach – fluorescenčně prosvícené neurony propojené pavučinou synapsí – když tu se náhle ve dveřích její kanceláře objeví cizinec. Zdvihne pohled přes horní okraj monitoru a zadívá se na muže v bavlněných kalhotách, bílém tričku a s úsměvem o několik stupňů zářivějším, než je v dané situaci běžné.

„Helena Smithová?“ zeptá se.

„Ano?“

„Jmenuji se Jee-woon Chercover. Měla byste na mě alespoň chvilku čas?“

„Tohle je zabezpečené pracoviště. A vy tu nemáte co pohledávat.“

„Omlouvám se za tento vpád, ale myslím, že si můj návrh ráda vyslechnete.“

Mohla ho požádat, aby odešel, nebo zavolat ochranku. Ale nevypadá nebezpečně.

„Dobrá,“ kývne a náhle si uvědomí, že muž se právě stal svědkem nirvány chorobného hromadění, jakou je Helenina kancelář – bez oken, stísněná, natřené stěny ze škvárobetonových tvárnic a vše ještě klaustrofobičtější díky archivačním krabicím, naskládaným na metr vysoko a do šířky půl metru kolem stolu, nacpaným pořadači a šanony plnými abstraktů a článků. „Omlouvám se za nepořádek. Počkejte, přinesu vám židli.“

„Není třeba.“

Jee-woon si přitáhne rozkládací židličku a posadí se naproti, zatímco očima přejíždí čtyři stěny z větší části pokryté detailními fotografiemi myších vzpomínek a neurálních projevů demence a Alzheimerovy choroby.

„Co pro vás mohu udělat?“ ptá se Helena.

„Mého zaměstnavatele velmi zaujal váš článek zobrazení paměti v časopise Neuron.“

„A má váš zaměstnavatel jméno?“

„Inu, to záleží.“

„Na…?“

„Na směru, kterým se tento rozhovor bude ubírat.“

„Jak bych mohla navázat hovor, když nemám ani ponětí, za koho dotyčný mluví?“

„Protože váš grant od Stanfordu vyprší za šest týdnů.“

Pozvedne obočí.

„Můj šéf mi slušně platí za to, že vím první a poslední o lidech, co jsou pro něj zajímaví.“

„Uvědomujete si, doufám, jak neskutečně úchylně vaše prohlášení zní, že ano?“

Jee-woon vytáhne z kožené příruční tašky modrý šanon.

Její návrh.

„No jistě!“ vydechne, „vy jste od Mountainside Capital!“

„Ne. Ti vás financovat nehodlají.“

„Tak jak jste k mému návrhu přišel?“

„To je nepodstatné. Financovat vás totiž nebude nikdo.“

„A jak to víte?“

„Protože tohle?“ Hodí šanon na rozvrzaný stůl. „Tohle je nedůrazné. Jako všechno, co jste poslední tři roky na Stanfordu dělala. Není to dost ambiciózní nápad. Je vám osmatřicet, což se v akademickém prostředí rovná málem devadesátce. Jednoho dne se v nepříliš vzdálené budoucnosti probudíte a dojde vám, že to nejlepší máte za sebou. Že jste vyplýtvala – „

„Myslím, že byste měl odejít.“

„Nechci vás urazit. Promiňte mi mou neomalenost, ale vaším problémem je strach říct si o váš skutečný sen.“ Přijde jí, že ji z nějakého důvodu cizinec cíleně trollí. Ví, že by neměla v hovoru pokračovat, ale nemůže si pomoci.

„A proč se bojím říci si o svůj skutečný sen?“

„Protože váš skutečný sen dokáže zruinovat celé banky. Nepotřebujete sedmiciferný rozpočet, ale devíticiferný. Možná deseticiferný. Potřebujete tým programátorů, který by vám napsal algoritmus na komplexní katalogizaci vzpomínek a jejich projekci. A infrastrukturu pro testování na lidech.“

Měří si jej pohledem: „Ve svém návrhu se o testování na lidech nezmiňuji.“

„Co když vám řeknu, že dostanete vše, oč si řeknete? Neomezené financování. Máte zájem?“

Srdce jí tluče rychleji a rychleji.

Tak takhle se to má stát?

Myslí na padesátimilionové křeslo, které chtěla postavit od chvíle, kdy její máma začala zapomínat svůj život. Z jakéhosi podivného důvodu si je nikdy nepředstavovala celé v živých barvách. Vždy ho viděla jen jako výkres na patentu, který si jednou podá a který bude nadepsán Imerzní platforma pro projekci dlouhodobých, explicitních, epizodických vzpomínek.

„Heleno?“

„Když řeknu ano, dozvím se jméno vašeho šéfa?“

„Ano.“

„Ano.“

Řekne jí ho.

Zatímco jí čelist padá někam na podlahu, Jee-woon tahá ze své tašky další dokumenty a podává jí je přes vyrovnaný komínek šanonů.

„Co to je?“ zeptá se.

„Pracovní smlouva a dohoda o mlčenlivosti. Bez možnosti vyjednávání. Myslím, že finanční podmínky shledáte velmi štědrými.“

BARRY

4. listopadu 2018

Kavárna stojí na malebném místě u řeky Hudson, přímo ve stínu DiMaggiovy dálnice. Barry dorazí o pět minut dříve, ale Julia na něj už čeká u stolu pod slunečníkem. Krátce a opatrně se obejmou, jako by oba byli ze skla.

„Rád tě vidím.“

„A já mám radost, žes chtěl přijít.“

Posadí se a číšník si ihned přichází pro objednávku.

„Jak se má Anthony?“ ptá se Barry.

„Skvěle. Má teď spoustu práce s přeprojektováním vstupní haly v Lewis Building. A co ty?“

Nepoví jí o předvčerejším neúspěšném pokusu zastavit sebevražedkyni. Místo toho zapřede hovor o nedůležitých věcech, dokud jim číšník nepřinese objednanou kávu.

Je neděle, takže armáda vyznavačů brunche bere město útokem. Každý dostupný stůl v širém okolí se zdá být středem gejzíru společenské konverzace a smíchu. Oni však svou kávu pijí v tichosti a ve stínu.

Nemají si co říct. Ale zároveň si chtějí říci všechno.

K Barryho hlavě se třepotavě snese motýl a krouží kolem tak dlouho, až jej musí opatrně odehnat.

Někdy si v pozdních nočních hodinách představuje, jak s Julií vede hluboké a košaté rozhovory. Takové, v nichž se vyznává ze všeho, co mu dlouhá léta zahnívalo v srdci – bolest, vztek, láska – a pak bude naslouchat, když mu odpoví stejnou mincí. Konečné vyčištění vzduchu, kde on porozumí jí a ona jemu.

Jenže osobně to nikdy tak úplně nehrálo. Nedokáže se nikdy přimět k naprosté upřímnosti. Srdce má vždy sevřené a bezpečně zamčené za silnou stěnou zjizvené tkáně. Rozpaky už ho netrápí tolik jako dřív. Dávno se smířil s faktem, že konfrontace s vlastním selháním je nedílnou součástí života. A že někdy tím selháním jsou lidé, které jste kdysi milovali.

„Co by tak asi dnes dělala,“ povzdechne si Julia.

„Doufám, že by tu seděla s námi.“

„Já ale myslím, co by dělala za práci.“

„Ach tak. Samozřejmě právničku.“

Julia se zasměje – jeden z nejsladších zvuků, jaké kdy Barry slyšel. Už se ani nepamatuje, kdy to bylo naposledy. Nádherný a zároveň drtivý zážitek. Jako tajné okno do nitra osoby, kterou kdysi znal.

„O všechno se hádala, a většinou vyhrála.“

„No jo, jenže my byli padavky.“

„Jeden z nás ano.“

„Já?“ odpoví v hraném rozhořčení Barry.

„V pěti letech už tě měla omotaného kolem prstu natřikrát.“

„Vzpomínáš, jak nás přemluvila, abychom ji nechali trénovat couvání na příjezdové cestě – „

„Myslíš, jak přemluvila tebe?“

„ – a pak mi prohnala auto garážovými vraty?“

Julia vyprskne smíchy: „Byla tak naštvaná.“

„Ne, v rozpacích.“ Na zlomek sekundy se z Barryho vzpomínek vynoří křišťálově čistý obraz. Nebo alespoň střípek. Meghan za volantem jeho staré Toyoty Camry s předkem napasovaným do vrat, tvář rudou a plnou slz, zatímco svírá volant tak pevně, až jí zbělely klouby na rukou. „Byla houževnatá a chytrá, a určitě by dělala něco zajímavého.“ Dopije svůj šálek a nalije si další francouzské presso z nerezové konvičky, o kterou se vzájemně dělí.

„Moc ráda o ní mluvím.“

„A já jsem rád, že už konečně můžu.“

Vedle stolu se zjeví číšník, tentokrát pro objednávku jídla. Zároveň na stole u Barryho složeného ubrousku přistane další motýl a začne se slunit. Otvírá a zavírá křídla. Pokusí se zahnat myšlenku, že je to Meghan, která jej zrovna v tento den nějakým záhadným způsobem straší. Což je samozřejmě hloupost, to ví, ale přesto se nedokáže té představy úplně zbavit. Jako tehdy, když za ním v NoHo osm bloků letěl drozd. Nebo když mu před nedávnem při venčení psa ve Fort Washington Parku pořád sedala na ruku jedna a tatáž beruška.

Pak jim přinesou jídlo a Barry si představí Meghan u společného stolu. Ostré hrany puberty již byly ohlazeny. Teď má před sebou celý život. Nevidí jí do obličeje, ať se snaží sebevíc, ale dobře vidí její ruce v soustavném pohybu a gestikulaci, tak podobné rukám její matky, když je zapálená pro něco, o čem je do hloubi duše přesvědčená.

Nemá hlad, ale nutí se k jídlu. Má pocit, že Julii něco tíží, ale ona se jen rýpe ve zbytcích fritáty. Barry se napije vody, ukousne další sousto sendviče a zadívá se do dáli přes řeku.

Hudson plyne z tůně v Adirondackém pohoří. Jmenuje se to tam Jezero Slzy oblaků. Jednou v létě, když bylo Meghan osm nebo devět let, si k němu udělali výlet. Tábořili pod vzrostlými smrky a sledovali padající hvězdy. Snažili se pochopit, že tohle malé horské jezírko je pramenem Hudsonu. K této vzpomínce se vždy vrací s téměř lačnou závislostí.

„O čem dumáš?“ optá se Julia.

„O výletu k prameni Hudsonu. Vzpomínáš?“

„No samozřejmě. V bouřce jsme stavěli stan snad dvě hodiny.“

„Vždyť bylo jasno, ne?“

Zavrtí hlavou: „Ne, ne, celou noc jsme se ve stanu třásli zimou a nikdo nespal.“

„Vážně? Jsi si tím jistá?“

„Jo. Ten výlet byl základním kamenem mé pevnosti dosti-bylo-výletů-do-divočiny.“

„Aha.“

„Jak jsi na to mohl zapomenout?“

„Já nevím.“ Popravdě to dělá pravidelně. Vždycky vzpomíná, vlastně raději žije ve vzpomínkách než v současnosti, a často si je přikrášluje. Aby byly dokonalé. Nostalgie je pro něj zrovna tak dobrým analgetikem jako alkohol. Nakonec dodá: „Možná, že sledování padajících hvězd s mými děvčaty bylo prostě jen lepší vzpomínkou.“

Julia odhodí ubrousek na prázdný talíř a pohodlně se opře:

„Před nedávnem jsem se zašla podívat na náš starý dům. Páni, jak tam se to změnilo. Skočíš se tam taky občas podívat?“

„Tu a tam.“

Na svůj starý domov se ve skutečnosti jezdí dívat pokaždé, když má práci v Jersey. O dům přišli vyvlastněním rok po Meghanině smrti a dnes už vypadá úplně jinak. Stromy jsou vyšší, plnější, zelenější. Nad garáží je nová přístavba a dnes v něm žije mladá rodina. Celá fasáda byla obložena kamenem a přibyla nová okna. Příjezdovou cestu rozšířili a nově vydláždili. Provazovou houpačku na starém dubu sundali už před lety, ale iniciály, které s Meghan vyryli k patě stromu, tam jsou dodnes. Minulé léto je dokonce pohladil – to když se z neznámého důvodu rozhodl, že výlet taxíkem do Jersey ve dvě ráno po tahu s Gwen a zbytkem Centrálního oddělení krádeží je dobrý nápad. Noví obyvatelé na něj zavolali policii, protože ho považovali za pobudu. Pochůzkář ale Barryho znal a dobře věděl, co se mu přihodilo. Zavolal taxíka a pomohl mu na zadní sedadlo. Pak zaplatil řidiči rito až na Manhattan a poslal ho domů.

Větřík vanoucí od řeky s sebou nese mrazivý osten, ale slunce jej v příjemném kontrastu hřeje do ramenou. Hladinu řeky sem a tam křižují výletní parníky, na dálnici nad jejich hlavami plyne neustálý proud automobilů a oblohu křižují kondenzační stopy motorů tisíců letadel. Babí léto přineslo městu ještě poslední krásný den.

Přemýšlí, že brzy přijde zima, která tento rok ukončí a dovolí dalšímu položit hlavu na řeznický špalek v neustále se zrychlujícím tempu. Život není zdaleka takový, jak si ho vysnil v dobách mládí a v časech naivního přesvědčení, že dokáže vše ovládat. Jenže řídit nemůže zhola nic. Může pouze vytrvat.

Když číšník přinese účet, začne Julia hledat peněženku. Barry jej ale bleskurychle zabaví a přidá k němu svou kartu.

„Děkuju, Barry.“

„Já děkuji za pozvání.“

„Sejděme se zase. Ať už neuplyne rok bez setkání.“ Pozvedne sklenici: „Na naši oslavenkyni.“

„Na oslavenkyni.“ Cítí, jak se mu smutně svírá hrdlo, ale zhluboka se nadechne. Když znovu promluví, hlas se mu téměř nechvěje: „Na její šestadvacáté narozeniny.“

Po brunchi se projde k Central Parku. Cítí, že ticho v bytě hrozí Meghaniny narozeniny pokazit. Posledních pět z nich totiž nedopadlo nejlépe.

Každé setkání s Julií ho rozhodí.

Dlouho po rozvodu myslel, že mu exmanželka schází. Že se přes rozchod nikdy nepřenese. Často na ni myslel a ještě častěji se budil s pocitem, že ztráta Julie jej požírá zaživa. Klid nenacházel ani ve snech – napůl vzpomínkách, napůl představách – protože v nich vždy vystupovala tak, jak ji znal. S úsměvem. Pohotovým smíchem. A převážně nevážným přístupem k životu. Byla tou vílou, která Barrymu znovu ukradla srdce. Nemohl ji pak dostat z hlavy celé ráno, doprovázen neodbytnou jistotou doživotní ztráty, dokud se citová kocovina nerozplynula jako podzimní mlha. Jednou dokonce Julii v podobném rozpoložení potkal – náhodou – na večírku, který pořádal jejich starý kamarád. Ke svému překvapení během škrobeného rozhovoru na verandě necítil nic. Její přítomnost servala závoj snových tužeb; nechtěl ji. Ačkoli jej toto poznání ničilo, bylo současně vysvobozením. Vysvobozením, protože novou Julii nemiloval – miloval osobu, jíž kdysi byla. A ničilo ho, že vysněná partnerka byla skutečně pryč. Nedostupná stejně, jako by byla mrtvá.

Stromy v parku pomalu opadávají. Nejhouževnatější listy spálil před několika dny noční mráz.

Najde příhodné místo v části Ramblu na severním břehu jezera, stáhne si boty i ponožky a opře se o příhodně nahnutý strom. Pokouší se začíst do e-biografie, kterou má rozečtenou už skoro rok, jenže soustředění mu dnes není souzeno.

Trápí jej Ann Voss Petersová. Jak bez hlesu spadla, tělo strnulé a vzpřímené.

Let trval pět sekund a Barry neuhnul pohledem, ani když trefila u obrubníku zaparkovaný Lincoln Town.

A pokud si zrovna v duchu nepřehrává jejich rozhovor, pak bojuje se strachem. Nutí se ke kontrole vzpomínek. Zkouší jejich čistotu.

A diví se –

Jak můžu vědět, že se některé změnily? Jaký to asi je pocit?

Rudé a oranžové listy se kolem něj snášejí v měkké záři slunečních paprsků a tiše padají na zem protkanou pavučinou stínů. Ze své pozorovatelny u paty stromu sleduje lidi putující po stezkách a loudající se kolem jezera. Většina jich má společnost, ale někteří jsou, stejně jako on, sami.

Na telefonu mu vyskočí zpráva od kamarádky Gwendoline Archerové, velitelky týmu Herkules v řadách protiteroristické jednotky SWAT newyorského pohotovostního sboru.

Zrovna na tebe myslím. Jsi v poho?

Odpoví jí:

Jo. Zrovna jsem se potkal s Julií.

A jak to šlo?

Dobře. Špatně. Co podnikáš?

Zrovna jsem skončila a dávám si drink u Isaaca. Chceš se přidat?

A jak. Hned jsem tam.

Cesta k baru nedaleko Gwenina bytu v Hell's Kitchen zabere čtyřicet minut. Jediným zjevným plusem jeho existence je fakt, že tu stojí už čtyřicet pět let. Jízliví barmani mají na výčepu nudná lokální piva, a co se whisky týče, můžete vše na lístku koupit do třiceti dolarů v libovolné večerce. Záchody se rozhodly překonat Trainspotting a stále jsou vybaveny plně zásobenými automaty na kondomy. Jukebox hraje pouze rock sedmdesátých a osmdesátých let, a to jen a pouze v případě, že někdo krmí hladovou zdířku čtvrťáky.

Gwen sedí až vzadu v cyklistických kalhotách a sepraném tričku s logem Brooklynského maratonu.

Barry se prodírá barem a vidí, jak projíždí nabídku seznamovací aplikace.

„Myslel jsem, žes nad tím už zlomila hůl,“ podotkne místo pozdravu.

„Na chvíli jsem zlomila hůl nad všemi příslušníky tvého pohlaví, jenže moje cvokařka se může přetrhnout, abych vám ještě dala šanci.“

Sklouzne z barové stoličky a obejme ho. Slabý závan jejího potu ze skončené hlídky se mísí se zbytky sprchového gelu a deodorantu do výsledného parfému značky „slaný karamel“.

„Díky, že na mě dáváš pozor,“ řekne.

„Dneska bys neměl být sám.“

Při svém věku zhruba třicet pět je o patnáct let mladší než Barry, a s výškou sto devadesát tři centimetry je také nejvyšší ženou, kterou kdy osobně poznal. Krátké blond vlasy a skandinávské rysy tváře jí propůjčují vzhled ne přímo nádherný, ale rozhodně královský.

Seznámili se během bankovní loupeže a následného vyjednávání o rukojmích před několika lety. Rok poté se o Vánocích sblížili intimně v jednom z nejtrapnějších okamžiků Barryho života. Došlo k němu na jednom z mnoha večírků pořádaných policejním oddělením ve chvíli, kdy se jim oběma situace poněkud vymkla z rukou. Vzbudil se u Gwen v bytě ve tři hodiny ráno, stále pohroužen v alkoholovém opojení. Jeho chybou byl pokus o tichý útěk ve stavu neschopnosti sebemenšího pohybu. Pozvracel se hned vedle postele, a když se pokusil po sobě uklidit, probudila se a zaječela: „Tvý zvratky uklidím ráno. Teď už zmiz!“ Nepamatoval si, zda měli nebo se pokoušeli o sex a mohl jen doufat, že Gwen jeho milosrdný výpadek paměti sdílí.

O této epizodě spolu nikdy nepromluvili.

Barman si přijde pro Barryho objednávku a postaví před Gwen dalšího panáka Wild Turkey. Nějaký čas popíjejí a mluví o hloupostech, dokud Barry nezačne konečně cítit, jak svět kolem něj povoluje. Vtom Gwen řekne: „Slyšela jsem, že jsi v pátek večer vyfasoval SFP sebevraždu.“

„Jo.“

Do detailů popíše, co se stalo.

„A teď upřímně. Jak moc máš naděláno v kalhotách?“ %zeptá se Gwen.

„No, včera jsem se stal neoficiálním internetovým expertem na SFP.“

„A?“

„Před osmi měsíci Centrum pro kontrolu a prevenci nemocí (CDC) identifikovalo v severovýchodních Spojených státech šedesát čtyři podobné případy. Každý z nich zahrnoval pacienta s akutními falešnými vzpomínkami. Ne jednou nebo dvěma. Plně vymyšlený životní příběh, překrývající rozsáhlé úseky jejich života až do chvíle přijetí do nemocnice. Většinou šlo o měsíce až roky. A v několika případech o celá desetiletí.“

„Přijdou o vzpomínky na skutečný život?“

„Ne, najednou mají dvě sady vzpomínek. Jednu skutečnou, druhou falešnou. V některých případech měli pacienti pocit, že se jejich vědomí přesunulo z jednoho života do druhého. V jiných zase zažili náhlý `nával' falešných vzpomínek na život, který nikdy nevedli.“

„A co je původcem se ví?“

„Vůbec. Nedokázali zatím identifikovat žádnou fyziologickou či neurologickou abnormalitu, která by pacienty spojovala. Jediným symptomem jsou samotné falešné vzpomínky. Jo, a zhruba deset procent nakažených spáchalo sebevraždu.“

„Ježíši.“

„Skutečná čísla mohou být větší. O dost větší. Tady šlo jen o známé případy.“

„V pěti čtvrtích už letos sebevraždy překonaly loňský rok.“

Barry připoutá pozornost barmana a posunkem naznačí žádost o další rundu.

„Nakažlivé?“ zeptá se Gwen.

„Na to jsem taky nenašel jasnou odpověď. CDC nenašlo žádný patogen, takže to nejspíš není přenosné vzduchem ani krví. Zatím. V něčem, co se jmenuje New England Journal of Medicine je článek, ve kterém autoři spekulují o možném šíření přes sociální sítě nakaženého.“

„Myslíš jako přes Facebook? Jak by to vůbec bylo – „

„Ne. Chci říct, že když někdo dostane SFP, pak to dostanou i další lidé z řad jejich blízkých a známých. Třeba rodiče najednou sdílejí tytéž falešné vzpomínky, jen v menším rozsahu. Bratři, sestry, blízcí přátelé. Existuje například jedna studie o chlápkovi, co se ráno probudil a měl vzpomínky na úplně jiný život. Byl ženatý s jinou, žil v jiném domě s jinými dětmi, měl jinou práci. Ze vzpomínek dali dohromady seznam hostů na svatbě – z té, na kterou si vzpomínal, ale nikdy se nestala. Podařilo se jim najít třináct hostů ze seznamu, a všichni si na svatbu, která se nestala, vzpomínali. Už jsi někdy slyšela o Mandelově efektu?“

„Nevím. Asi jo.“

Na baru přistane další runda. Zatímco za dveřmi se pomalu prohlubuje večer, Barry do sebe obrátí panáka Old Grand-Dad a zapije ho pivem Coors.

Pak pokračuje: „Hodně lidí je přesvědčeno, že Mandela zemřel ve vězení v roce 1980, i když ve skutečnosti zemřel až v roce 2013.“

„O tom jsem už slyšela. Jako ti Berenstainovi medvědi.“

„A to je co?“

„Seš moc starej.“

„Jdi do prdele.“

„Byla to dětská knížka, když jsem byla ještě malá. Spousta lidí si myslí, že se jmenovala The Berenstein Bears, psáno S-T-E-I-N, ale ve skutečnosti to bylo Berenstain, S-T-A-I-N.“

„Divný.“

„Vlastně děsivý, protože i já si pamatuju Berenstein,“ vypije Gwen svého panáka.

„A taky – a tady si nikdo není jistý, jestli je to součástí SFP – jsou na vzestupu případy akutního déjàvu.“

„Což znamená?“

„Lidi mají často až ochromující pocit, že prožívají celé úseky života znovu.“

„To se mi taky občas stává.“

„Mně taky.“

„Neříkala tvoje skokanka náhodou, že první manželka jejího muže taky skočila z Poe Building?“ ptá se Gwen.

„Jo, proč?“

„Nevím. Jen mi to přijde… nepravděpodobné.“

Barry si ji změří pohledem. Bar se pomalu plní a okolní hluk nabírá na síle. „Na co tím narážíš?“ chce vědět.

„Možná Syndrom falešných vzpomínek neměla. Třeba jí jen přeskočilo. Tak se tolik nestrachuj.“

O tři hodiny později je namol v úplně jiném baru – v dřevem obloženém pivařově mokrém snu plném vycpaných hlav bizonů a vysoké, vystupujících ze stěn, a s milionem píp lemujících podsvícené police.

Gwen ho chce vzít na večeři, ale uvaděčka zpozoruje značný výkyv v Barryho postoji a odmítne přidělit jim stůl. Venku se s ním točí svět, takže se velmi pečlivě soustředí na brzdění rotace, zatímco jej Gwen opatrně naviguje ulicí.

Najednou Barrymu dojde, že stojí na rohu bůhvíjaké ulice v rozhovoru s policistou. Gwen mu ukazuje svůj odznak a snaží se vysvětlit, že ho chce dostat domů, ale bojí se, že v taxíku hodí šavli.

Pak opět jdou a futuristická noční nádhera Times Square připadá jeho očím jako rozevlátý, špatný karneval. Stihne ještě zachytit čas 23:22 a podiví se, kam zmizelo posledních šest hodin.

„Mně snchce dodom,“ zahlaholí jen tak do prostoru.

A pak zírá na hodiny ukazující 4:15. Má pocit, jako by mu někdo ve spánku rozmáčkl lebku a vyměnil jazyk za kus vyschlé kůže. A není u sebe doma. Je na pohovce u Gwen v obýváku.

Pokouší se slepit dohromady střípky vzpomínek, ale obraz je rozbitý na příliš mnoho kousků. Pamatuje si Julii a park. Pak první hodinu v prvním baru s Gwen. A potom je vše kalné a poznamenané smutkem.

Srdce mu tepe až v uších. Myšlenky pádí jako o závod.

Probudil se do osamělé noční hodiny nespavců, kterou tak dobře zná – město spí, ale vy ne a myslí vám s nesnesitelnou intenzitou táhnou vzpomínky na všechny strasti a lítosti vašeho života.

Myslí na otce, jenž mu zemřel už v dětství a ptá se sám sebe – věděl, jak moc jsem ho měl rád?

A na Meghan. Vždy myslí na Meghan.

Jako malá holčička věřila, že se v truhle na hračky u nohou postele skrývá příšera. Ve dne by ji něco podobného ani nenapadlo, ale jakmile zapadlo slunce a Barry ji uložil do postele, okamžitě jej volala zpátky. Hned přiběhl, klekl si vedle ní a vysvětloval, že v noci vypadá vše strašidelnější, ale je to jen iluze. Trik, který na nás hraje temnota.

Je s podivem, že o deset let později, a s životem na hony vzdáleným od plánovaného kurzu, nyní sedí na gauči v kamarádčině bytě a pokouší se zahnat strach stejnou logikou, jakou používal před dlouhými roky na své dítě.

Ráno bude všechno veselejší.

Až se vrátí světlo, vrátí se i naděje.

Zoufalství je jen iluze, trik temnoty.

Zavře oči a uklidňuje se vzpomínkou na výlet k jezeru. Na dokonalý okamžik.

V něm hvězdy ještě září.

Kdyby mohl, zůstal by v něm navěky.

HELENA

1. listopadu 2007

Den 1

Před očima jí mizí pobřeží severní Kalifornie a žaludek svírá závrať. Za hřmění rotorů sedí vedle pilota a sleduje oceán, ubíhající sto padesát metrů pod ližinami helikoptéry.

Na moři dnes není hezky. Nízká oblaka barví vodu do šedavých odstínů korunovaných bělostnými čepičkami vln. A čím dále od pevniny jsou, tím je svět temnější.

Za deštěm skrápěným čelním sklem se v dálce začíná cosi zhmotňovat – z moře necelé tři kilometry před nimi trčí podivná konstrukce.

„To je ono?“ zeptá se přes mikrofon.

„Ano, madam.“

Nakloní se dopředu, jak jen bezpečnostní pásy dovolí, a s lačnou zvědavostí sleduje přibližující se kolos z oceli, železa a betonu, který stojí v oceánu jako obří trojnožka. Pilot stlačí kolektiv a pomalou levou zatáčkou obletí stavbu, jejíž hlavní plošina sedí dvacet pater nad hladinou. Přes okraj trčí jako vzpomínky na těžařskou minulost několik jeřábů.

Ale jinak je už plošina zcela zbavena všech industriálních hraček a vypadá jako vyměněná. Na hlavní palubě vidí basketbalové hřiště, plavecký bazén, skleník. A po obvodu se táhne zřejmě běžecká dráha.

Dosednou na přistávací plochu. Otáčky turbomotoru začnou klesat a Helena sleduje muže ve žluté bundě, běžícího helikoptéře v ústrety. Zatímco ten otvírá dveře, ona se pere s trojbodovým zámkem bezpečnostních pásů, dokud konečně nepovolí.

Muž jí pomůže vystoupit ven, na ližinu a následně na plochu, kde za ním pokračuje po schodech na hlavní palubu. Vítr jí pohazuje, a když sestoupí k patě schodů, zvuky helikoptéry utichnou a nahradí je burácivé ticho otevřeného moře.

Sestoupí z posledního schodu na betonovou plochu, a v té chvíli ho uvidí přicházet.

Srdce jí poskočí.

Neupravená bradka a temné rozcuchané vlasy vlající ve větru. Oblečen v modré džíny a obnošenou mikinu je to neomylně Marcus Slade – vynálezce, filantrop, průmyslový magnát a zakladatel více průlomových společností, než kolik jich Helena zná. Záběr jejich činností sahá od výpočetních cloudů přes dopravu, vesmír až po umělou inteligenci. Je jedním z nejbohatších a nejvlivnějších lidí na Zemi. Nedodělal ani střední školu.

A je mu třicet čtyři let.

„Jdeme na to!“ uvítá ji s širokým úsměvem.

Jeho nadšení je uklidňující, a když se konečně setkají, není si vůbec jistá, co se sluší a patří. Potřesení rukou? Uctivé objetí? Slade vše vyřeší za ni hřejivým objetím.

„Vítám vás na Fawkesově stanici.“

„Fawkesově?“

„Jako Guy Fawkes – říká vám něco šestnácté století, Spiknutí střelného prachu?“

„Ach ano. Protože pracujeme se vzpomínkami?“

„Protože ničení statu quo je víceméně mým denním chlebem. Pojďte dovnitř, musí vám být zima.“

A hned vyrazí k pětipatrové nástavbě na vzdálenějším konci plošiny.

„Tohle jsem tedy nečekala,“ poznamená Helena.

„Před pár lety jsem ji po vyschnutí ropných ložisek koupil od Exxonu. Nejdřív jsem si tu chtěl postavit nové sídlo.“

„Jako pevnost samoty?“

„Přesně. Ale pak mi došlo, že tady můžu nejen bydlet, ale zároveň mít dokonalé výzkumné středisko.“

„Proč dokonalé?“

„Z mnoha důvodů, ale nejklíčovější je soukromí a bezpečnost. Mám prsty v mnoha odvětvích prošpikovaných průmyslovou špionáží a lépe kontrolované prostředí abych pohledal, nemyslíte?“

Projdou kolem zazimovaného bazénu. Plachta se v listopadovém větru prudce plácá.

„Předně vám chci poděkovat. A následně bych se ráda zeptala, proč já?“

„Protože ve vaší mysli sídlí technologie schopná úplně změnit lidstvo.“

„Myslíte?“

„Co je nám cennější než vzpomínky?“ zeptá se Marcus. „Definují nás. Formují naši identitu.“

„A v následujícím desetiletí se objeví patnáctimiliardová tržní poptávka po lécích na alzheimera.“

Slade se pouze usmívá.

„Mým primárním záměrem je pomáhat lidem. Jen abyste věděl,“ zdůrazňuje Helena. „Chci zachránit vzpomínky z kolabujících mozků neschopných si více vzpomenout. Vytvořit časovou kapsli z klíčových vzpomínek.“

„Já vám rozumím. Ale proč by naše snažení nemohlo být filantropické a komerční zároveň?“

Míjejí vchod do velkého skleníku, jehož stěny jsou zevnitř zapařené a stékají po nich kondenzované kapky.

Helena se zadívá na moře a na hustá oblaka valící se přímo k nim: „Jak daleko jsme od pobřeží?“

„Dvě stě osmdesát kilometrů. Jak vaše rodina a přátelé přijali zprávu, že mizíte z povrchu zemského a začínáte pracovat na super přísně tajném výzkumu?“

Vlastně neví, jak má odpovědět. Její život se poslední dobou odvíjel v záři laboratorních světel a jeho středobodem byla analýza surových dat. Nikdy nedokázala dosáhnout únikové rychlosti z gravitační studny své práce – jednak kvůli mámě, ale zcela upřímně i kvůli sobě. Jen při práci se cítí skutečně živá a už mnohokrát se sama sebe ptala, jestli náhodou není vadná.

„Hodně pracuju,“ řekne opatrně, „takže jsem to musela říct jen šesti lidem. Táta brečel, ale to on vždycky. Nikoho to nepřekvapilo. Bože, to je tak ubohé, nemyslíte?“

Slade se na ni podívá a odpoví: „Myslím, že rovnováha je pro lidi, kteří netuší, proč jsou mezi živými.“

Chvíli si jeho odpověď přebírá. Na střední škole i na univerzitě ji vždy pobízeli, aby si našla vášeň – důvod, proč vstát z postele a dýchat. Dle dosavadních zkušeností tuto raison d'être dokázalo najít jen málo lidí.

Učitelé a profesoři jí totiž nikdy neřekli o odvrácené straně hledání smyslu života. O části, která vás požírá. Která se stává ničitelem vztahu a štěstí. Stejně by neměnila. Nikdy nebude jiná.

Blíží se ke vchodu do nástavby.

„Počkejte chvíli,“ zastaví ji Slade. „Podívejte.“ Ukáže k mlžné zdi postupující napříč plošinou. Vzduch ztichne a ochladí se. Helena nedohlédne ani k přistávací plošině. Stojí přímo v srdci mraku.

Slade se k ní otočí: „Chcete se mnou změnit svět?“

„Proto jsem tady.“

„Výborně. Pojďte se podívat, co jsem pro vás postavil.“

BARRY

5. listopadu 2018

POLICEJNÍ ODDĚLENÍ MĚSTA NEW YORK

24. OKRSEK, 100. ZÁPADNÍ 151

NEW YORK, NY 10025

* VELITEL

JOHN R. POOLE

*TELEFON

(212) 555-1811

[X] PŘEDBĚŽNÁ POLICEJNÍ ZPRÁVA

[ ] DODATKOVÁ ZPRÁVA

CSRR

01457C

DATUM

11.7.03

ČAS

2130

DEN

PÁT

LOKALITA

102. ZÁPADNÍ 2000 41. PATRO

ÚČEL ZPRÁVY

LÍČENÍ UDÁLOSTI

JÁ, POLICISTA RIVELLI, TOHO ČASU NA OBCHŮZCE, ZAREAGOVAL JSEM NA 10-56A V POE BUILDING NA TERASE KANCELÁŘÍ HULTQUIST. PŘI OBHLÍDCE JSEM NAŠEL ŽENU STOJÍCÍ NA OKRAJI ŘÍMSY. IDENTIFIKOVAL JSEM SE JAKO POLICEJNÍ DŮSTOJNÍK A POŽÁDAL JSEM JI, ABY USTOUPILA OD OKRAJE TERASY. ŽENA MOU VÝZVU ODMÍTLA A VAROVALA MĚ, ABYCH SE DÁLE NEPŘIBLIŽOVAL, NEBO SKOČÍ. ZEPTAL JSEM SE NA JEJÍ JMÉNO. ODPOVĚDĚLA, ŽE SE JMENUJE FRANNY BEHRMANOVÁ [BĚLOŠKA, NAROZENA 6. 12. 1963, BYDLIŠTĚM 509, 110. VÝCHODNÍ ULICE]. NEZDÁLA SE BÝT POD VLIVEM DROG ANI ALKOHOLU. ZEPTAL JSEM SE, ZDA JÍ MOHU NĚKOHO ZAVOLAT. ODPOVĚDĚLA „NE“. ZEPTAL JSEM SE, PROČ CHCE UKONČIT SVŮJ ŽIVOT. ODPOVĚDĚLA, ŽE JI UŽ NIC NETĚŠÍ, A ŽE JEJÍ RODINĚ A MANŽELOVI BUDE LÉPE BEZ NÍ. UJISTIL JSEM JI, ŽE TOMU TAK NENÍ.

V TÉTO CHVÍLI PŘESTALA ODPOVÍDAT NA MÉ OTÁZKY A ZDÁLA SE SBÍRAT ODVAHU KE SKOKU. TÉMĚŘ JSEM SE ODHODLAL JÍ FYZICKY VE SKOKU ZABRÁNIT, ALE V TÉ CHVÍLI JSEM BYL RÁDIEM UPOZORNĚN POLICISTOU DECARLEM, ŽE MANŽEL PANÍ BEHRMANOVÉ [JOE BEHRMAN, BĚLOCH, NAROZEN 12. 3. 1961, BYTEM 509, 110. VÝCHODNÍ ULICE] PRÁVĚ JEDE VÝTAHEM NAHORU. ZPRÁVU JSEM PŘEDAL PANÍ BEHRMANOVÉ.

PAN BEHRMAN DORAZIL NAHORU, PŘISTOUPIL KE SVÉ ŽENĚ A PŘESVĚDČIL JI, ABY SE VRÁTILA ZPĚT NA TERASU.

DOPROVODIL JSEM PÁNA A PANÍ BEHRMANOVY NA ULICI, KDE SE PANÍ BEHRMANOVÉ UJALI ZDRAVOTNÍCI A SANITOU JI PŘEVEZLI DO NEMOCNICE U MILOSRDNÝCH SESTER K VYŠETŘENÍ.

ZPRÁVA POL. RIVELLIH

ZODP. NADŘ.: SERŽANT DAWES

Barry v peklíčku masivní kocoviny sedí u svého stolu v poli kójí a pročítá zprávu už potřetí. V mozku mu přitom zvoní mnoho poplašných zvonků, protože Ann Voss Petersová tvrdila, že první žena jejího manžela skončila přesně opačně. Myslela, že Franny skočila.

Odloží hlášení stranou, nechá zmizet spořič obrazovky a přihlásí se do Databáze motorových vozidel státu New York. Hlava mu příšerně třeští.

Krátké hledání Joea a Franny Behrmanových nalezne poslední místo bydliště na adrese Pinewood Lane 6 ve městě Montauk.

Měl by to nechat být. Zapomenout na SFP a Ann Voss Petersovou a věnovat se povážlivě vysokým a vratkým věžím papírů a otevřených případů na svém stole. Nestal se žádný zločin, který by jeho činnost ospravedlňoval.

Existují jen… rozpory.

Ale popravdě – je hrozně zvědavý.

Byl detektivem dvacet tři let, protože miloval hádanky, a tyhle protiklady k němu tiše mluvily – cítil nutkavou potřebu jejich spletité linky rozplést a urovnat.

Kdyby se pokusil svým služebním autem vyjet na druhý konec Long Islandu bez příslušného povolení, mohl by dostat důtku. A stejně mu hlava třeští tak, že by nebyl schopen řídit.

Proto si na internetu najde jízdní řád.

Za necelou hodinu odjíždí do Montauku vlak z Penn Station.

HELENA

18. ledna 2008 – 29. října 2008

Den 79

Život na Sladeově zrušené vrtné plošině se podobá placenému pobytu v pětihvězdičkovém resortu, který je náhodou zároveň vaším pracovištěm. Každé ráno se probouzí v nejvyšším patře nástavby, kde jsou všechny ubikace posádky. Bydlí v prostorné rohové kajutě s okny od podlahy ke stropu, vyrobenými z déšť odpuzujícího skla, které atomizují každou kapku, takže i v nejhorší slotě má nerušený výhled na moře. Jednou za týden jí služebná kajutu poklidí a vypere prádlo. Většinu jídel jí připravují michelinskými hvězdami ověnčení šéfkuchaři, z čerstvě ulovených ryb a s ovocem a zeleninou ze skleníku.

Marcus trvá na tom, aby pět dní v týdnu cvičila a udržovala si tak dobrou náladu a ostrou mysl. V prvním patře je k dispozici tělocvična pro případ špatného počasí, a v ojedinělých krásných zimních dnech běhává na trati lemující obvod plošiny. Připadá si přitom, jako by běhala na střeše světa.

Její laboratoř má devět set třicet metrů čtverečních a zabírá tak celé třetí patro nástavby Fawkesovy stanice – a během posledních deseti týdnů učinila větší pokrok než během celých pěti let na Stanfordu. Dostává, cokoli si zamane. Nemusí se starat o účty a udržovat vhodné konexe. Může se soustředit jen a pouze na výzkum.

Až doteď manipulovala jen se vzpomínkami myší, a to za použití speciálních geneticky modifikovaných shluků buněk citlivých na světlo. Jakmile byl shluk přiřazen ke specifické myšlence (třeba k elektrošoku), tak se onu vzpomínku na strach z něj pokusila reaktivovat speciálním optogenetickým laserem přes vlákna v myším mozku.

Ale výzkum na plošině je úplně jiná liga.

Helena vede tým zodpovědný za vyřešení hlavního problému, který je zároveň její specializací – označení a katalogizace klastrů neuronů spojených s konkrétní vzpomínkou, a pak vytvoření digitálního modelu mozku, který jim umožní sledovat vzpomínky a mapovat je.

V zásadě se to neliší od toho, co dělala s myšími mozky, ale je to řádově složitější.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zhroucený čas.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.