Copyright © Barbara Erskine 1996

Translation © Petra Klůfová, 1998

ISBN 978-80-242-6804-0

PROLOG

Paprsek chladného slunečního světla si našel cestu dírou po vypadlém suku v dřevěné okenici a rozlil se po zaprášených prknech podlahy. Jako laser se přesouval zprava doleva, dokud nedoputoval ke květině, jež mu ležela v cestě. Jeden po druhém se okvětní plátky v té záři rozvíjely a jejich průsvitnou smetanovou bělost okamžitě olemovala rezavá hněď.

V tichu ta sukně plouhající se po podlaze ani nezašustila; kroky z minulosti byly neslyšné.

Bez přítomnosti uší, jež by jim naslouchaly, jsou ozvěny domu němé.

1.

Vážně se to nechce dozvědět?

Joss stlačila podrážku k podlaze a rozjela se do zatáčky.

Nebo se prostě jen bojí pravdy?

„A víš určitě, že nechceš, abych tam zajel s tebou?“ Než odjela z domova, její manžel Luke se natáhl otevřeným okénkem do vozu a dlaněmi přikryl její ruce ležící na volantu. Na sedadle pro spolujezdce nechala ležet autoatlas a také desky s kopiemi svého rodného listu a adopčních dokumentů i s adresou. Belheddon Hall. Vzhlédla k muži a zavrtěla hlavou. „Musím to vyřídit sama, Luku. Aspoň takhle napoprvé.“

Vrata, schovaná za tisy a vavříny, se už hodně dlouho neotevřela. Vlhké dřevo napuchlo a bylo slizké lišejníky. Když se do vrat opřela, křídla drhla po nesečeném trávníku a pak zůstala otevřená, zatímco Joss vkročila na zarostlou cestičku, která zřejmě vedla do hájku. Strčila si ruce do kapes a opatrně kráčela kupředu, zpola provinile a zpola rozjařeně, zatímco vítr ji prameny vlasů bičoval přes oči. Lesík kolem ní voněl tlejícím listím a spadanými žaludy, hořkostí a štiplavostí nastupujícího podzimu.

Někde se z blízkého podrostu vyřítil bažant se salvou výstražných skřeků a Joss se zastavila se srdcem rozbouřeným pod žebry. Dívala se kolem sebe. Když vyplašený pták vzlétl a těsně nad zemí se mezi stromy ztratil z dohledu, kolem se opět rozhostilo ticho. Rozhlížela se dokola a snažila se zachytit i to sebemenší šustnutí. Před ní se stezka ztrácela za zatáčkou u ostrůvku cesmín, jimž se v kalném odpoledním světle leskly listy téměř dočerna a jejichž bobule svou překypující rudostí až lekaly.

A cesmína bobule má rudé, rudé jako krev.

Hlavou jí proletěl verš z koledy. Chvíli si stromy prohlížela, kdovíproč se jí nechtělo jít dál, vlasy na šíji se jí prudce zježily, protože si nečekaně uvědomila, že z houští po její levici ji sledují oči. Se zatajeným dechem otočila hlavu.

Několik vteřin hleděly s liškou nehnutě na sebe, a potom zvíře zmizelo. Nebylo slyšet vůbec nic, pouze prostor pod starou trnkou, kde ještě před okamžikem číhala liška, byl náhle prázdný. Pocítila takovou úlevu, že se bezmála nahlas rozesmála. Ať už se jí v tom předchozím okamžiku honilo hlavou kdovíco, liška se do jejích představ nevešla.

S lehčím srdcem pokračovala v cestě, cítila, že vítr ji opět silně šlehá do tváří, a po dvou minutách prošla zatáčkou v sousedství cesmín a ocitla se na samém konci přerostlého trávníku. Před ní stál dům.

Byla to stará šedivá budova se štíty na střeše a svislými příčlemi v oknech, s omítnutými zdmi porostlými břečťanem, wisteriemi a nachovým psím vínem. Stála bez hnutí a dívala se. Belheddon Hall. Její rodný dům.

Téměř po špičkách se pak plížila dál. Vnitřní okenice propůjčily oknům hledícím na Joss podivně slepý pohled, ale přesto se jí na okamžik zmocnil pocit, že kdosi ji zpoza těch okenic pozoruje. Zachvěla se a rázně obrátila pozornost ke sloupovým vchodovým dveřím, vyhlížejícím na dlouhou, stromy lemovanou příjezdovou cestu vedoucí kamsi z dohledu, pravděpodobně k hlavní bráně. Na místo původního štěrku tu nyní bujel až po kolena vysoký porost bodláků a starčeků s vrbovkou.

Popotáhla. Náhle se v ní vzedmuly pocity, jež se v ní už dlouho sbíraly bez jejího vědomí: ztráta, žal, osamělost, zklamání, dokonce hněv. Prudce se obrátila zády k domu a zadívala se do dálky po příjezdové cestě, přičemž si hřbetem ruky otírala oči.

Dlouho bloudila po zanedbané zahradě a trávnících, prozkoumala jezírko s břehy dokola zarostlými rákosem, orobincem a plevelem, stáje a kůlny přistavěné za klenutým průjezdem po straně domu. S rameny schoulenými před nárazy větru zkusila otevřít přední vchod a pak i zadní, oba však byly zamčené a na petlici, jak ostatně předem věděla, a nakonec se zastavila na terase za domem a dívala se dolů k jezírku. Byl to nádherný dům, divoký, opuštěný, uzamčený ve svých snech o včerejšku. S povzdechem se obrátila a vzhlédla k nevidoucím oknům. Býval to její domov, třebaže jen na několik měsíců, a pravděpodobně i jeviště neznámého neštěstí, jež její matku donutilo vzdát se dcery. Měla ten dům v krvi a on ji zavrhl.

Tohle všechno dělám přece pro Toma, říkala si v duchu zahořkle, zatímco projížděla propletenci tichých uliček v Severním Essexu. Pro Toma. Pro své batolátko. Dokud ho neuchopila do náruče a nepohlédla do té rudé zmuchlané tvářičky, která jako by jeho otci z oka vypadla, vůbec jí nevadilo nechávat svůj původ zahalený tajemstvím.

U svých adoptivních rodičů se cítila šťastná a v bezpečí. Koneckonců, byla výjimečná. Vybrali si ji. Její snění o skutečných rodičích bývalo velmi vágní a jednotvárné, matka přijímala na střídačku role princezny, komorné, zpěvačky, malířky, prostitutky. Výběr a přeměny byly nekonečné; neškodná zábava. Jednoho dne vypátrá pravdu, ale kdyby byla upřímná, přiznala by si, že to pátrání odkládá ze strachu, že by pravda mohla být velmi nepříjemná. Teprve když se poprvé sklonila nad Tomem a pochopila, co to je, držet v náručí své vlastní dítě, uvědomila si, že prostě musí zjistit, kdo byla její pravá matka a jak a proč se dokázala vzdát své dcery. Během jediné minuty se neurčitá zvědavost změnila ve stravující posedlost.

Zpočátku to bylo až příliš snadné. Její matkou, jak vyplynulo z dokumentů, byla Laura Catherine Duncanová, rozená Mannersová, jejím otcem Philip George Henry Duncan, zemřelý. Zahynul sedm měsíců před jejím narozením. Narodila se dvacátého prvního června roku devatenáct set šedesát čtyři v Belheddon Hall, v Essexském hrabství.

Alice a Joe, její adoptivní rodiče, ji na okamžik pravdy dlouho připravovali, snažili se ji přesvědčit, aby vyhledala některou z agentur, které dokážou adoptovaným dětem vystopovat pravé rodiče, ale odmítla, tohle byla věc, kterou chtěla udělat sama. Dokonce i kdyby její matka v Belheddon Hall už nežila, stejně si chtěla dům prohlédnout, prozkoumat vesnici, v níž se narodila, přesvědčit se, zda tam vytuší svoje kořeny.

Na mapě byl Belheddon zakreslený jako malá vesnička na pobřeží východní Anglie, na hranici mezi Suffolkem a Essexem. Překvapivě zádumčivá víska hleděla na sever přes širokou vodní pláň k místu, kde se ústí řeky Stour slévalo se Severním mořem, asi pět mil od městečka Manningtree.

Původně doufala v něco romantičtějšího než Essex, možná v západní vrchovinu nebo Skotsko, ale se svým zklamáním se vypořádala velmi rychle. Nehodlala mít předsudky vůči ničemu a nikomu. Rozhodla se zůstat objektivní.

Když konečně vjela do vesničky Belheddon, v ústech jí samou nervozitou vyschlo. Zastavila před jediným malým obchůdkem s výlohou nevkusně obloženou žloutnoucím celofánem. Belheddonský poštovní úřad a koloniál. Se zavřenýma očima zatáhla ruční brzdu a vypnula motor, užaslá, jak se jí klepou ruce.

Po studeném chodníku provířila hrstka uschlého listí. Znamení nade dveřmi se zběsile kývalo ve větru sem a tam, když Joss prkenně vystoupila z auta a rozhlížela se dokola. Měla za sebou dlouhou cestu. Pokud si celý Essex představovala jako předměstskou pustinu nepravidelně splývající s okrajem severovýchodního Londýna, nemohla se mýlit víc. Cesta jí od domu v Kensingtonu, kde s Lukem bydleli, trvala dobře dvě a půl hodiny, a nejméně celou hodinu už jela čistokrevným venkovem.

Na ulici před ní nebyla auta ani lidé. Odtud silnice ubíhala rovně mezi dvěma řadami pěkných domků a těsně za vesnickou návsí se stáčela směrem k ústí řeky. Vesnička to byla malá – pouhých pár desítek stavení, několik ještě pokrytých došky, dva tři domy byly roubené, v zahradách jim držely stráž věžičky proskurníku. Po kostelu tu nebylo ani památky.

Odhodlaně se nadechla a otevřela dveře obchůdku, který k jejímu překvapení vypadal mnohem zásobeněji, než očekávala. Po levé straně vykukovalo za hromadami pohlednic a dopisního papíru a stojánky s cukrovím okénko pošty, po pravé ruce objevila lákavý a dobře zásobený pult s lahůdkami. Obsluhující žena byla malá, podsaditá, přibližně šedesátnice, s jemnými bílými vlasy a pronikavýma šedýma očima. Rukou v umělohmotné rukavici se zrovna natahovala do výlohy pro kousek plísňového sýra, přičemž vzhlédla k Joss a usmála se. „Hned se vám budu věnovat, má milá.“

Žena stojící před Joan neovládla svou zvědavost a otočila se. Vysoká, s tmavými vlasy deroucími se zpod háčkovaného šátku a s tváří ošlehanou větrem, jež vypovídala o mnohaletém životě v dosahu mrazivých východních vichřic, se na Joss kamarádsky zazubila. „Nezlobte se, ale snažila jsem se to tady vykoupit. Už jen dvě minutky.“

„Ale to je v pořádku,“ usmála se Joss. „Vlastně jsem se přišla jenom zeptat, jestli mě nemůžete nasměrovat k Belheddon Hall.“

Obě ženy se zatvářily překvapeně. „To je nahoře u kostela.“ Žena před ní přimhouřila oči. „Všechno je tam zavřené, víte? Nikdo tam nebydlí.“

Joss se hryzla do rtů a snažila se neprozradit své zklamání. „Takže Duncanovi tam už nežijou?“

Obě ženy zavrtěly hlavou. „Dům je prázdný už celé roky.“ Žena za pultem se okázale otřásla. „Strašidelná barabizna je to.“ Zručně zabalila sýr do kousku fólie a balíček vsunula do papírového sáčku. Podívala se na zákaznici: „Tak tady to máte, moje milá. Dohromady to dělá čtyři libry deset pencí. Víte, s manželem vedeme zdejší obchod teprve od osmaosmdesátého.“ Poslala k Joss úsměv. „Lidi tam nahoře v Hall jsem vůbec nepoznala.“

Druhá žena se k ní připojila. „Já zrovna tak. Mám dojem, že stará paní Duncanová, co bydlívala ve škole, s nimi byla příbuzná. Ale před pár lety umřela.“

Joss si zastrčila ruce do kapes. Pocit zklamání rezavě bolel. „Našla bych někoho, kdo by věděl, co se s tou rodinou stalo?“

Poštmistrová jen vrtěla hlavou. „Vždycky jsem slýchala, že ke konci byli jen sami pro sebe. Snad Mary Suttonová. Ta by si vzpomněla. Dřív tam nahoře v Hall pracovala. Občas se chová maličko potrhle, ale jsem si jistá, že něco by vám povědět mohla.“

„Kde bych ji našla?“

„V Apple Cottage. Na konci návsi. Modrá branka.“

Branka byla zrezivělá a zkroucená. Joss do ní strčila a pustila se po úzké cestičce k domu, uhýbala mezi přerostlými bodláky s hebkou čupřinou péřového chmýří. Na dveřích nebyl zvonek ani klepadlo, takže několikrát zabušila oběma pěstmi. Po pěti minutách toho nechala. Bylo jasné, že v domku nikdo není.

U branky se zastavila a rozhlížela se. Teď, když se o kousek vzdálila od vesnického náměstíčka, zahlédla na jeho vzdálenější straně kostelní věž, částečně skrytou korunami stromů. A někde vedle ní stál Hall.

Nechala auto tam, kde ho zaparkovala, a zamířila přes náves.

„Tak co, zamlouvá se vám náš kostelíček? Je ze třináctého století, věděla jste to?“ Leknutím sebou trhla, protože se zrovna opírala o zastřešenou hřbitovní branku a dívala se na cestu mizející za kostelem.

Za ní si vysoký hubený muž v kolárku opíral kolo o živý plot. Všiml si, jak se na bicykl dívá, a pokrčil rameny. „Auto mám v opravě. Kdovíproč se mu rozsypaly brzdy. A za tak pěkného podzimního odpoledne se beztak projedu s chutí.“ Když sem zabočil z New Barn Road, zahlédl zadumanou ženskou postavu. Zastavil a pár minut ji pozoroval, zaujatý její nehybností. Teď se k němu obrátila a usmála se, takže zjistil, že je mladá – něco pod nebo možná maličko nad třicet – a trošičku zvláštním způsobem přitažlivá. Vlasy měla tmavé a těžké, rovně zastřižené, s ofinou spadající přes oči – oslnivě modré, jako mívají siamské kočky. Všiml si, že bicykl se mu sesunul do kopřiv, a pobaveně pokrčil rameny. „Přijel jsem si jen pro pár knih, které jsem zapomněl v sakristii. Nechtěla byste se trochu rozhlédnout kolem, než tu zase pozamykám?“

Přikývla: „Ve skutečnosti pátrám po Hall. Ale kostel si prohlédnu s radostí.“

„Do Hall se dostanete támhle těmi vrátky, za tisy.“ Šel po cestičce napřed. „Ale dům je bohužel prázdný. A už pěknou řádku let.“

„Znával jste jeho obyvatele?“ Naléhavost pohledu, kterým se na něho pověsila, ho maličko vykolejil.

„Mrzí mě to, ale neznal. Byl prázdný už v době, kdy jsem převzal farnost. Taková škoda. Potřebovali bychom tady rodinu.“

„Takže je na prodej?“ Zmátlo ji to.

„Kdepak, není. V tom je ten problém. Ještě pořád patří rodině Duncanových. Mám dojem, že paní Duncanová žije momentálně ve Francii.“

Paní Duncanová. Laura Catherine. Její matka.

„Nemáte její adresu, viďte?“ Joss slyšela, že se jí nepatrně chvěje hlas. „Jsem s ní trochu příbuzná. Proto jsem taky přijela.“

„Chápu.“

Mezitím došli ke kostelu a on po ní střelil dalším kradmým pohledem. Vytáhl klíč, odemkl dveře, a zatímco ji vedl do zšeřelého kostela, natáhl se po vypínači. „Bohužel nevím, kde ta dáma žije, ale můj předchůdce možná ano. Sloužil ve farnosti pětadvacet let a domnívám se, že s ní zůstal v kontaktu i po jejím odchodu. Můžu vám dát adresu aspoň na něho.“

„Děkuju.“ Joss se pozorně rozhlížela. Byl to překrásný kostelík, prostý, s nabílenými stěnami, pod nimiž bylo vidět v kameni vytesaná okna ze třináctého století. Klenuté dveře byly lemované pamětními deskami a náhrobními kameny. Jižní stranu tvořila boční loď, kde dubové lavice vystřídaly řady židlí se sedadly vyplétanými rákosem. Kostel byl vyzdoben pro dožínkovou slavnost. Na každé okenní římse, polici a na koncích lavic se kupily hromádky ovoce a zeleniny a vázy s květinami. „Je nádherný.“

„Viďte?“ Rozhlížel se kolem s láskyplnou pýchou. „Mám štěstí, že jsem dostal tak kouzelný kostelík. Starám se ještě o další tři ve třech sousedních farnostech, ale žádný není tak hezký jako tenhle.“

„Je můj –,“ Joss honem uhnula očima. Málem řekla: můj otec. „Je Philip Duncan pohřbený tady?“

„Pochopitelně. Venku vedle toho dubu. Uvidíte ten hrob, až budete procházet hřbitovem směrem k Hall.“

„Nevadilo by, kdybych si dům trochu prohlédla? Má nějakého správce nebo tak něco?“ zavolala Joss za knězem, který si odcházel vyzvednout knihy.

„Nevadilo. Určitě se tam můžete jít podívat a projít se kolem. Vadit to nebude nikomu, i když je to smutné. Zahrady tam bývaly skvostné, ale teď už je z nich hotová džungle.“ Kněz se opět vynořil ze šera a zavřel za sebou dveře od sakristie. „Tumáte, tady jsem vám napsal adresu Edgara Gowera. Jeho telefonní číslo takhle z hlavy bohužel nevím. Bydlí poblíž Aldeburghu.“ Strčil Joss do ruky čtvereček papíru.

Ze hřbitova pak sledovala, jak rázuje zpátky ke svému kolu, nasedá na něj a odjíždí, hraničku knih narovnanou v košíku na nosiči. Zčistajasna se cítila velmi opuštěná.

Náhrobní kámen vedle dubového stromu byl prostý a bez ozdob.

Philip Duncan

Narozen 31. ledna 1920

Zemřel 14. listopadu 1963

Nic víc. O jeho truchlící vdově ani zmínka. Ani o jeho dítěti. Pár minut se na pomníček zamyšleně dívala. Když se konečně odvrátila, se zachvěním si vyhrnula límec, aby se uchránila před sílícím větrem, a zjistila, že má v očích slzy.

Trvalo dlouho, než se dokázala odtrhnout od starého domu a zamířila, ponořená v myšlenkách, zpátky k autu. Nasedla, vdechla důvěrně známou atmosféru domova, zabořila se do měkkého opěradla a usmála se. Na palubní desce se válela jedna z Tomových ponožek, kterou si v autosedačce za jejími zády stáhl v předehře předcházející dumlání palečku u nohy.

Chvíli jenom tak bezvládně ležela, hluboce zadumaná, a potom se zprudka posadila a sevřela volant.

V kapse měla adresu člověka, který znal její matku; který si na ni pamatoval; který ví, kde teď žije.

Natáhla se přes sedadlo pro automapu. Aldeburgh není příliš daleko. Zvedla hlavu. Obloha připomínala šachovnici z dešťových černých mraků a zářivé sluneční záře. Do večera ještě zbývala spousta času.

2.

Zastavila na dlouhé a široké hlavní třídě v Aldeburghu a chvíli vyhlížela předním sklem na obchody a domy. Bylo to půvabné místečko, světlé, úhledné a zrovna teď nesmírně poklidné.

S adresou v ruce vylezla z auta a zamířila k muži, který civěl do výkladní skříně starožitnictví. U nohou se mu na vodítku vzpíral hrubosrstý teriér, jenž se nemohl dočkat, kdy už budou na pláži. Muž mrknul na její papírek. „Crag Path? Tudy. Má vyhlídku na moře.“ Usmál se. „Vy jste tedy přítelkyně Edgara Gowera? Okouzlující člověk. Okouzlující.“ Najednou zařval smíchy a zamířil pryč.

Joss zjistila, že se usmívá. Pustila se směrem, který jí předtím naznačil mužův ukazovák, minula rybářskou chalupu, přešla úzkou silničku a ocitla se na promenádě. Na jedné straně stála řada domů natočených průčelím k východu, na druhé, za vlnolamem, se táhla oblázková pláž a za ní už bylo jenom šedavé rozbouřené moře. Vanul tu velmi ledový vítr, takže když šla ulicí a četla si čísla domů, zimou se celá třásla. Dům Edgara Gowera byl vysoký a úzký, bíle natřený, s balkonem, který z výšky vyhlížel na moře. Ke svému údivu zahlédla v přízemní místnosti světla a z komína se vinul pramínek světlého kouře z hořícího dřeva.

Přišel jí otevřít osobně, vysoký hranatý muž se zarudlou pletí a překvapivou svatozáří bílých vlasů. Oči měl jasně modré.

„Pan Gower?“

Pod jeho pronikavým pohledem se Joss náhle zmocnila nečekaná ostýchavost. Nevypadal mírně a konejšivě jako jeho současný nástupce v Belheddonu; tento duchovní zosobňoval jeho naprostý protiklad.

„Kdo mě shání?“ Jako by vůbec nemrkal. Třebaže měl dost přísný pohled, hlas mu zněl poměrně jemně, téměř neslyšně v burácení mořských vln, jež se jedna za druhou tříštily na pobřeží v rachotu převalujících se oblázků.

„Dostala jsem vaši adresu od pastora v Belheddonu. Moc se omlouvám, že jsem předem nezavolala –“

„A co potřebujete?“ přerušil její zajíkání. Ani náznakem nedal najevo, že by měl chuť ji pozvat dál, a ona si náhle uvědomila, že stařec má přes silný, hrubě pletený svetr navlečený kabát. Zřejmě se chystal jít ven.

„Promiňte. Je mi jasné, že teď se vám to nehodí –“

„Snad byste mohla dovolit, abych to rozsoudil sám, má milá.“ Hovořil se špatně skrývaným podrážděním. „Tedy, až mi ráčíte sdělit důvod své návštěvy.“

„Myslím, že znáte moji matku.“ Vyhrkla to bez úvodu, ochromená těma nemrkajícíma očima.

„Vážně?“

„Laura Duncanová.“

Na okamžik na ni zíral beze slova a jí neušlo, že ho konečně vyvedla z míry. Zatajila dech a silou vůle opětovala jeho pohled.

„Tak,“ vydechl nakonec. „Vy jste malá Lydia.“

Najednou se jí mluvilo jen s obtížemi. „Jocelyn,“ zašeptala. „Jmenuju se Jocelyn Grantová.“

„Jocelyn Grantová. Chápu.“ Zvolna přikývl. „Řekl bych, že my dva bychom si měli vyjít spolu na procházku. Pojďte.“ Vykročil na cestičku, zabouchl dveře za zády a zabočil doprava. Zarputile rázoval po cestě za vlnolamem a ani jedinkrát se neohlédl, aby se přesvědčil, zda ho vůbec následuje.

„Jak jste se o matce vůbec dozvěděla?“ Mluvil hlasitě, aby překřikl hučení vichru. Nestříhané vlasy mu povlávaly a neodbytně Joss připomínaly starozákonního proroka uprostřed věštby.

„Zašla jsem si do St Catherine House a vyhledala doklady o svém narození. A jmenuju se Jocelyn, ne Lydia.“ Ve snaze udržet s ním krok jí docházel dech. „Jocelyn Mary.“

„Mary byla vaše prababička, Lydia vaše babička.“

„Prosím, je moje maminka ještě naživu?“ Posledních pár kroků musela klusat, aby jí neutekl.

Zastavil se. Jeho výraz, ošlehaný vichrem do výrazu zuřivé útočnosti, náhle zjihl soucitem.

Joss pokleslo srdce. „Zemřela?“ zeptala se šeptem.

„Bohužel ano, má milá. Už před pár lety. Ve Francii.“

Joss se hryzla do rtu. „Tolik jsem doufala –“

„Nakonec je lepší, že nemáte možnost se setkat, moje milá. Moc bych se divil, kdyby vaše matka o to stála,“ pravil. Laskavost a soucit mu z hlasu čišely téměř hmatatelně; Joss začala mít dojem, že musí být velmi dobrý kněz.

„Proč se mě zřekla?“ Hlas se jí třásl a na tvářích cítila slzy. Rozpačitě si je setřela.

„Protože vás milovala. Protože vám chtěla zachránit život.“

„Zachránit mi život?“ Šokovaná Joss to po něm jen tupě opakovala.

Chvíli se na ni díval, potom sáhl do kapsy a vylovil kapesník. Opatrně jí osušil tváře. Usmál se, ale když potřásl hlavou, hleděl mu z očí smutek. „Modlil jsem se, abyste za mnou nikdy nepřišla, Jocelyn Grantová.“

Odvrátil se, udělal po stezce pár kroků nazpátek, zastavil se a prudce se k ní otočil. „Dokázala byste zapomenout, že jste vůbec kdy přijela do Belheddonu? Dokázala byste na to nadosmrti zapomenout?“

Joss lapla po dechu. Nechápavě zavrtěla hlavou. „Copak to jde?“

Ramena mu povisla. „No jistě, nejde.“ Povzdechl si. „Tak pojďte.“

Rázně se pustil zpět a ona šla za ním mlčky, jen žaludek se jí rozčilením bouřil.

Když za zavřenými dveřmi nechali řev větru a moře, rozhostilo se v úzké domovní chodbě tajuplné ticho. Kněz shodil kabát, pomohl Joss z bundy a oboje hodil přes košatý viktoriánský věšák, načež zamířil ke schodišti. Místnost, do které ji uvedl, byla velká pohodlná studovna s vyhlídkou na vlnolam a bíle zpěněné vlny. Silně páchla dýmkovým kouřem a pronikavou vůní kalin a hvězdnic v obrovské váze postavené na stole mezi kupami knih. Pastor mávnul směrem k hlubokému ošumělému křeslu, vrátil se ke dveřím a zahulákal na schodiště: „Dot! Čaj a soucit! Do studovny! Za dvacet minut!“

„Soucit?“ Joss se pokusila o úsměv.

Usadil se u svého velkého neuklizeného psacího stolu s postranními zásuvkami a zamyšleně si ji prohlížel. „Jste silná, Jocelyn Grantová?“

Odhodlaně se nadechla. „Myslím, že ano.“

„Jste vdaná?“ Zadumaně jí pohledem sklouzl k rukám. Díval se na její snubní prstýnek.

„Jak vidíte.“

„A máte děti?“

Vzhlédla k němu. Pohled měl pevný, ale když se ho pokusila rozluštit, neuspěla. „Mám chlapečka, ano. Je mu osmnáct měsíců.“

Povzdechl si. Zvedl se, pomalu obešel stůl a postavil se k oknu, odkud se zadíval dolů na moře. Následovalo dlouhé ticho.

„Právě po Tomově narození jsem si uvědomila, že bych chtěla objevit své pravé rodiče,“ vyhrkla nakonec.

„Pochopitelně.“ Neotočil se.

„To je můj otec – ten Philip, který je pochovaný na hřbitově v Belheddonu?“ troufla si po další odmlce.

„Ano, je.“

„Pohřbíval jste ho vy?“

Pomalu přikývl.

„Jak zemřel?“

„Nehoda na koni.“ Otočil se. „Měl jsem Philipa moc rád. Byl to laskavý a statečný člověk. A vaši matku zbožňoval.“

„Vzdala se mě snad právě kvůli té nehodě?“

Zaváhal. „Ano, myslím, že tohle svou roli sehrálo také.“ Posadil se za stůl, opřel se o lokty a unaveně si promnul obličej. „Vaše maminka nikdy nebyla fyzicky moc silná, i když emocionálně z nás byla nejsilnější. Po Philipově smrti to prostě vzdala. Před vámi měla ještě dvě děti. Obě zemřely ještě před svým desátým rokem. Potom dlouho nic a přišla jste vy. Tou dobou už uvažovala o odjezdu. Mám dojem, že s Philipem o další děti ani nestáli…“ V zamyšlení ztišil hlas. „Moc mě to mrzí, moje milá, ale nejspíš jste čekala nějaký příběh lidské bídy; proč jinak by se žena z Lauřina prostředí zřekla vlastního děcka?“

„Já…,“ Jocelyn si odkašlala a zkusila to podruhé. „Já ale o jejím prostředí nevím vůbec nic. Mám jenom adresu.“

Přikývl. „Jocelyn. Ještě jednou, nemohl bych vás poprosit, abyste na tohle všechno zapomněla? Kvůli sobě samé a kvůli své rodině, nezaplétejte se do osudů Duncanových. Máte svůj vlastní život, své vlastní dítě. Dívejte se kupředu, ne dozadu. K tomu domu se váže příliš mnoho smutku.“ Na dveře se ozvalo tiché zaklepání a pastorovi se rozjasnila tvář. „Jen pojď dál, Dot!“

Dveře se otevřely a objevil se rožek podnosu, který je strkal před sebou. Pan Gower nevstal. Tvářil se zachmuřeně. „Pojď dál, drahá, a vypij si s námi čaj. Tohle je Jocelyn Grantová.“

Joss se v křesle pootočila a usmála se na drobnou útlou ženušku, jež vešla do pokoje sehnutá pod tíhou podnosu. Vyskočila a chtěla jí pomoci. „Ale to je v pořádku, drahoušku. Jsem silnější, než byste myslela!“ Hlas měla Dot Gowerová nejenom zvučný, ale také melodický. „Jen seďte, seďte.“ Dot plácla podnosem před manžela a tác se na hraničkách papírů ihned nebezpečně naklonil směrem k oknu. „Takže mám nalít?“

„Dot,“ pronesl Edgar Grower zvolna, „Jocelyn je dcera Laury Duncanové.“

Joss náhle zjistila, že Dot Gowerová má stejně pronikavé oči jako její manžel. Znepokojená tím pohledem se zhroutila zpět do křesla.

„Chudinka Laura.“ Dot se po chvilce začala věnovat opět konvici. „Byla by na vás tolik pyšná, drahoušku. Jste opravdu krásná.“

Joss se náhle zmocnily hluboké rozpaky. „Děkuju. Jaká vlastně byla?“

„Středně vysoká, štíhlá, šedivé vlasy, i když byla poměrně mladá; šedé oči.“ Edgar Gower si Joss opět pozorně prohlédl. „Nemáte její oči – ale ani Philipovy. Ale postavou jste po ní a hádám, že vlasy mívala původně jako vy. Byla laskavá, inteligentní, zábavná – ale smrt těch chlapců – nikdy to nepřekonala, a když potom odešel i Philip…“ S povzdechem sáhl po svém šálku čaje. „Děkuju, drahá. Jocelyn, prosím vás. Už kvůli sobě, zapomeňte na Belheddon. Všichni jsou pryč. Nic tam nenajdete.“

„Edgare!“ Dot se napřímila nad podnosem a s přísným výrazem se obrátila k manželovi. „Vždyť jsi slíbil!“

„Dot! To ne!“

Na okamžik si mlčky měřili pohled ve sporu, jemuž Joss nerozuměla. Atmosféra v pokoji zajiskřila napětím. Edgar prudce ťukl šálkem o talířek, až na něj vyšplíchl čaj, a zvedl se. Rychle přešel ke krbu. „Proboha, zamysli se, Dot! Zamysli se nad tím, co říkáš…“

„Promiňte,“ ozvala se Joss po chvíli. „O čem to mluvíte? Pokud to nějak souvisí se mnou, asi bych to měla vědět.“

„To souvisí.“ Dotin hlas zvučel kovovým odhodláním. „Než vaše maminka odjela z Anglie, Edgar dal vaší mamince jistý slib a musí ho dodržet.“

Edgarův obličej jako by odrážel nějaký vnitřní boj, prozatím stále nerozhodný. „Slib jsem dal, ale nevzejde z něho nic než neštěstí.“

„Co vzejde z čeho?“ Joss vstala. „Prosím. Podle všeho mám právo to vědět.“ Pomalu dostávala strach. Najednou to už vědět nechtěla, jenže na to bylo příliš pozdě.

Edgar se rozhodl. „Tak dobře. Máš pravdu. Musím se řídit Lauřiným přáním.“ Opět si povzdechl a potom se napřímil v ramenou a vrátil se k psacímu stolu. „Vlastně, sám vám toho moc povědět nemůžu, ale slíbil jsem, že pokud se někdy ukážete v Belheddonu, dohlédnu na to, abyste dostala adresu jejích právních zástupců v Londýně. Mám pocit, že vám v závěti něco odkázala; vím, že toho dne, kdy vás legálně adoptovali, vám napsala dopis. Uložila ho u svého advokáta Johna Cornishe.“ Sáhl do spodní zásuvky psacího stolu a po pár minutách přehrabování vytáhl navštívenku. Postrčil ji po stolní desce k Joss.

„Ale proč jste nechtěli, abych se o tom dozvěděla?“ Joss na pastora upírala nechápavý pohled. „Proč jste si myslel, že bych se to neměla dozvědět?“ Projel jí blesk vzrušení. Sevřela navštívenku křečovitě v dlani. Zběžný pohled jí prozradil, že se jedná o velkou advokátní firmu v Lincoln’s Inn Fields.

„Belheddon Hall je nešťastný dům, má milá, tak proto. Minulost je minulost. Nejlepší je nechat ji spát. Vaše matka uvažovala podobně. To proto chtěla, abyste začala jinde a nanovo.“

„Tak proč mi napsala dopis?“

„Nejspíš aby měla aspoň nějakou útěchu.“

Joss se podívala na kartičku s adresou. „Až navštívím ty advokáty, směla bych za vámi znovu přijet?“

Na okamžik měla dojem, že pastor zavrtí hlavou. Obličejem mu přelétl stín a ještě cosi. Strach. Zděšeně na něho zírala, ale ten výraz zmizel stejně rychle, jako se objevil, a vystřídal ho statečný úsměv. „Můžete přijít, kdykoliv si budete přát, moje milá. Dot i já vám pomůžeme, jak jen to bude v našich silách.“

Teprve když vyšla do rychle se snášejícího soumraku a mířila zpět ke svému autu, vzpomněla si na tu poznámku a přemýšlela, co přesně asi znamená. Proč by měla potřebovat pomoc – ano, použil slovo pomoc – a z čeho měl takový strach?

3.

Už bylo hodně pozdě v noci, když konečně vjela do úzkých uliček Kensingtonu a zacouvala s vozem do nemožně malého prostoru vedle domu. Unaveně vystoupila a sáhla do kabelky pro klíče.

Vzadu v kuchyni se ještě pořád svítilo. Luke seděl zaklíněný do rohu u malého stolku a civěl do šálku vychladlé kávy. Malá místnůstka se ve srovnání s jeho urostlou postavou a širokými rameny zdála ještě menší. Opíral se lokty o hromádku rozházených papírů, bradu položenou do dlaní, jako by neměl dost síly zvednout hlavu. Obličej, na kterém mu normálně zářil svěží ruměnec, měl podivně zsinalý.

„Ahojky, miláčku!“ Shýbla se a políbila ho do rozcuchané tmavé čupřiny. „Nezlob se, že jsem se tolik opozdila. Musela jsem jet až do Alderburghu. Tom už spí?“ Doslova ji zabolela touha vyběhnout nahoru a chlapečka si pochovat.

Přikývl. „Už kolik hodin. Jak to šlo?“

Konečně si povšimla jeho strhané vyčerpané tváře a bujaré nadšení z ní naráz vyprchalo. „Luku? Co se stalo? Děje se něco?“ Vklouzla na židli vedle něho a uchopila ho něžně za ruku.

Pomalu zavrtěl hlavou. „Joss, nevím, jak bych ti to řekl. Firma Henderson a Grant už neexistuje.“

Zděšeně na něho vytřeštila oči. „Ale Barry říkal –“

„Barry vzal roha, Joss. A sbalil komplet všechny peníze. Myslel jsem, že to je kamarád. Myslel jsem, že partnerství s ním je bezpečné. Ale to jsem se spletl. Sakra spletl!“ Náhle praštil do stolu pěstí. „Šel jsem do banky, ale účet byl vybraný na dno. Celý den jsem proseděl s účetním a na policii. Toma sem přišla pohlídat tvá sestra. Nevěděl jsem, co si počít.“ Prohrábl si prsty rozježenou čupřinu a Joss náhle svitlo, že její manžel nemá daleko k pláči.

„Ach, Luku –“

„Přijdeme o tenhle dům, Joss.“ Vrávoravě se postavil a židle, na které seděl, prudce sklouzla po dlaždicích daleko od stolu. Rázně otevřel zadní dveře vedoucí na jejich maličkou zahrádku, vyšel na temnou terasu a zadíval se do nebe.

Joss se ani nehnula. Z hlavy se jí naráz vypařily všechny myšlenky na dnešní dobrodružství. Civěla na světlé obklady v barvě terakoty nad pracovní deskou kuchyňské linky. Trvalo jí rok a půl, než na ty obklady našetřila, vybrala je a sehnala řemeslníka, který je sem nalepil. Teprve tím byla kuchyně hotová, vysněná kuchyně jejich prvního společného domova.

„Joss.“ Luke se opět objevil na prahu. „Moc mě to mrzí.“

Vstala, zamířila k němu a položila mu hlavu na hruď. Pevně ji objal. Voněl konejšivě Lukem – směsicí motorového oleje a vody po holení a starou vlnou a – Lukem. Přitulila se k němu a čerpala sílu už z pouhé jeho blízkosti. „Však my něco vymyslíme,“ zamumlala mu do svetru. „Nějak to zvládneme.“

Přitiskl ji k sobě ještě pevněji. „Vážně?“

„Půjdu zase učit. To nás chvíli podrží nad vodou. Zvlášť kdyby nám Toma pohlídala Lyn. Mám z pekla štěstí, že moje sestra tak miluje mrňata. Vychází s ním naprosto skvěle…“ Hlas jí odumřel.

Ke konci už učení doslova nenáviděla: cítila se deprimovaná a spoutaná osnovami, vzdělávat děti ji přestalo bavit. Špatně si vybrala povolání. Uvědomovala si to, i když v něm byla dobrá, velmi dobrá. Jenže nebyla rozená učitelka, na jedné straně měla akademické vzdělání, na druhé straně byla romantická. Ty dvě věci vůbec nešly dohromady. Její těhotenství byl dárek přímo od Boha – neplánované, nečekané – a neuvěřitelné, úžasná radost a jedním z největších jeho přínosů byla i skutečnost, že s učením mohla navždycky skoncovat. Dala výpověď koncem letního pololetí, odolala snažným prosbám Davida Tregarrona, ředitele, aby si to přece jenom rozmyslela, a vrhla se do radostí blížícího se mateřství. Povzdechla si. Je možné, že ji ve škole zase přijmou. Zrovna nedávno se doslechla, že její nástupkyně odchází. Ale i kdyby pro ni místo neměli, určitě by jí dali dobré doporučení. Potíž byla pouze v tom, že ona učit nechtěla. Chtěla se starat o Toma.

Zhluboka se nadechla a odtáhla se. Útěšlivá civilnost pohybů při napouštění konvice vodou a strkání přívodní šňůry do zásuvky jí poskytla dost času, aby si urovnala myšlenky. „Horká káva a hned potom postel. Ani jednomu z nás to nemyslí, když jsme unavení!“ prohlásila nesmlouvavě. „Zítra sestavíme plán.“

„Bůh ti žehnej, Joss.“ Bleskově ji popadl do náruče. Najednou si provinile připomněl, kde byla. „Tak povídej, cos zjistila. Jaké to bylo? Objevila jsi svou matku?“

Zavrtěla hlavou a lžičkou sypala kávu do šálků. „Umřela už před několika lety. Dům je prázdný. Myslím, že z rodiny už nikdo nezůstal.“

„Ach, Joss –“

„Na tom nesejde, Luku. Něco jsem se o nich stejně dozvěděla. Matka byla nešťastná a zemřel jí manžel. To proto mě dala k adopci. A,“ najednou se rozzářila, „zdá se, že mi nechala nějaký dopis. Dostala jsem adresu na jednu advokátní firmu, mám ji zkontaktovat. Kdo ví,“ zasmála se uvolněně, „třeba mi odkázala celé jmění.“

„Paní Grantová?“ John Cornish se objevil ve dveřích a uvedl Joss dovnitř. „Promiňte, že jsem vás nechal čekat.“ Mávnutím jí ukázal směrem k židli a sám se usadil za psací stůl. Na psací podložce měl před sebou tenké umělohmotné desky. Přitáhl si je blíž a potom k ní vzhlédl. Muž něco po šedesátce, v tmavém obleku. Jeho strohé chování značně zmírňovala laskavost jemných rysů. „Přinesla jste svůj rodný list, potvrzení o adopci a svůj oddací list? Omlouvám se. Je to formalita –“

Přikývla a vytáhla dokumenty z kabely přehozené přes rameno.

„A moje jméno vám prozradil Edgar Gower?“

Joss opět přikývla.

Cornish zavrtěl hlavou. „Musím se přiznat, že jsem byl odjakživa zvědavý, jestli se někdy ozvete. Už zbývají jenom dva roky, víte?“

„Dva roky?“ Joss nervózně poposedla na krajíček židle, prsty zaťaté ho měkké kůže své kabelky.

Přisvědčil: „Je to zvláštní příběh. Než se pustím do vyprávění, směl bych vám nabídnout kávu?“ Ohlédl se po podnosu připraveném na stolku u stěny.

„Prosím.“ Kávu potřebovala. V ústech jí vyprahlo jako na poušti.

Když John Cornish nalil oběma, vrátil se na svou židli a pohodlně se rozvalil. Zatím se ještě nedotkl ani svých desek, ani obálek s dokumenty, jež mu předala jeho klientka.

„Vaše matka, Laura Catherine Duncanová, zemřela patnáctého února roku devatenáct set osmdesát devět. Z Belheddon Hall v Essexu se na jaře v osmdesátém čtvrtém odstěhovala do Francie a od té doby zůstal dům prázdný. Její manžel a váš otec Philip Duncan zemřel v listopadu roku devatenáct set šedesát tři, jeho matka, jež bydlela ve vesnici Belheddon, zemřela tři roky před ním, a dva synové Laury a Philipa, vaši bratři, zemřeli rovněž, jeden v roce devatenáct set padesát tři a druhý v roce devatenáct set šedesát dva. Obávám se, že o žádných vašich bližších příbuzných nevím.“

Joss se hryzla do rtu. Odtrhla oči od advokátovy tváře a zahleděla se do šálku.

„Vaše matka mi pro vás nechala dva dopisy,“ pokračoval Cornish. „Jeden, jak jsem vyrozuměl, napsala v době, kdy došlo k vaší adopci. Druhý mi svěřila, než odjela za hranice. Váže se k němu poměrně zvláštní podmínka.“

„Podmínka?“ Joss si nervózně odkašlala.

Usmál se. „Dostal jsem příkaz, abych vám ho odevzdal pouze v případě, že se ukážete do sedmi let po její smrti. Sám jsem vás vyhledávat neměl. Pátrat po vlastních kořenech jste měla začít z vlastního rozhodnutí.“

„A kdybych se s vámi nespojila?“

„V tom případě byste nezdědila Belheddon Hall.“

Joss úžasem otevřela ústa. „Co jste to řekl?“ Ruce se jí rozklepaly.

Usmál se na ni. Účinek jeho slov ho očividně potěšil. „Celý dům a přilehlé pozemky, které podle mého soudu zahrnují kolem čtyř hektarů, jsou teď vaše, moje milá. Čekaly na vás. Navíc jsem pochopil, že uvnitř zůstala ještě spousta zařízení, i když pár věcí Laura před odjezdem z Anglie rozprodala.“

„Ale co by se stalo, kdybych se tu u vás neukázala?“ Ohromená Joss svraštila čelo. Snažila se v tom sdělení nějak zorientovat.

„Potom by dům byl prodán v dražbě i se zařízením a zisk by připadl charitativním organizacím.“ Odmlčel se. „Moje milá, měl bych vás varovat, že i když k domu patří i dost velká částka, aby pokryla dědickou daň, další peníze dědictví neobsahuje. Je docela možné, že vám zůstane viset na krku jako kámen, a navíc se k odkazu vážou další podmínky a závazky. Nesmíte dědictví odmítnout, i když bydlet tam samozřejmě nemusíte, a nesmíte nemovitost prodat po sedm let ode dne, kdy poprvé překročíte práh domu.“ Otočil se k deskám na stole a vstal. „Předám vám vaše dopisy a nechám vás chvíli o samotě, abyste si je v klidu přečetla.“ S úsměvem jí podal dvě obálky. „Pokud mě budete potřebovat, najdete mě v kanceláři sekretářky.“

Seděla a obě obálky si několik minut nehnutě prohlížela. Na jedné byla adresa: „Mé dceři Lydii.“ Na druhé stálo její jméno – jméno, jež dostala od adoptivních rodičů, Jocelyn Daviesová – a datum z dubna roku devatenáct set osmdesát čtyři.

Zvedla dopis adresovaný Lydii a pomalu nehtem rozloupla obálku.

Na jediné stránce stála adresa: Belheddon Hall, Belheddon, Essex.

Moje milovaná Lydie. Jednoho dne, aspoň doufám, pochopíš, proč jsem udělala, co jsem udělala. Neměla jsem na vybranou. Miluji tě. Budu tě milovat až do smrti. Prosím Boha, abys byla u svých nových rodičů šťastná a v bezpečí. Žehnám ti, moje sladká holčičko. Bůh tě navždy ochraňuj.

Podpis dole chyběl. Joss cítila, že jí oči přetékají slzami. Zběsile popotáhla a nechala dopis sklouznout na desku stolu. Uběhlo pár vteřin, než roztrhla i druhou obálku. I tento dopis nesl v záhlaví adresu Belheddonu, ale byl delší.

Moje milovaná Jocelyn. Správně bych neměla znát tvé jméno, ale jistí lidé dokážou podobné věci vypátrat, a tak mám čas od času o tobě zprávy. Doufám, že jsi šťastná. Jsem na tebe úžasně pyšná, holčičko. Odpusť mi, Jocelyn, ale už nemohu dále odporovat jeho přání. Nezbývají mi na to síly. Opouštím Belheddon se vším jeho požehnáním i prokletím, ale když on mě nechá uniknout pouze za podmínky, že se vzdám. Přál si, aby Belheddon patřil tobě, proto musím poslechnout. Pokud čteš tento dopis, pak si prosadil svou. Ať ti Bůh ti žehná, Jocelyn, a dopřeje ti bezpečí.

Laura Duncanová

Joss si dopis ještě jednou užasle přečetla. Takže to její otec si přál, aby zdědila dům! Vzpomněla si na osamělý hrob pod dubem a nechápavě vrtěla hlavou.

O pět minut později strčil John Cornish hlavu do dveří. „Hotovo?“

Mlčky přikývla. „Jenom je toho na mě moc najednou.“

Posadil se proti ní a velmi laskavě se na ni usmál. „To si dokážu představit.“

„Co se bude dít teď?“

Výmluvně pokrčil rameny. „Předám vám krabici klíčů a vy můžete jít a těšit se z dědictví.“

„A to je všechno?“

„Ještě pár formalitek – podepsat nějaké papíry a podobně – a je to všechno.“

Zaváhala. „Opravářská firma mého manžela se právě položila. Partner ho podvedl. Je možné, že ho čeká bankrot. Přišli jsme tak o náš dům – o Belheddon nepřijdu?“

Zavrtěl hlavou. „Soucítím s vámi. Ale tento dům patří vám a ne vašemu manželovi. Dokud nezbankrotujete vy sama, je v bezpečí.“

„Takže se tam klidně můžeme přestěhovat?“

Rozesmál se. „To samozřejmě můžete. Ovšem pokud mě paměť neklame, dům byl dlouho zavřený. Nemám ponětí, v jakém je dnes stavu.“

„Na jeho stavu mi nezáleží. Zachrání nám život!“ Joss se bezmála nedokázala ovládnout. „Pane Cornishi, ani nevím, jak vám dost poděkovat!“

Usměvavě se rozzářil. „Měla byste poděkovat své matce, paní Grantová, a ne mně.“

„A svému otci.“ Joss se hryzla do rtu. „Jak jsem pochopila, byl to můj otec, kdo si přál, abych dům zdědila.“

Za pár minut po telefonátu se objevila advokátova sekretářka a na šéfův příkaz přinesla malou plechovou krabičku, kterou uctivě položila na stůl.

„Klíče, pokud si vzpomínám, jsou pečlivě označeny.“ John Cornish přistrčil krabičku k Joss. „Pokud byste měla s nějaké problémy, dejte mi laskavě vědět.“

Vytřeštěně zírala na krabičku. „Chcete říct, že tím je všechno vyřízeno?“

Spokojeně se usmál. „Všechno.“

„Ten dům mi patří?“

„Ten dům vám patří a vy si s ním můžete dělat, co chcete, pokud ovšem dodržíte podmínky závěti.“ Advokát vstal a nabídl Joss ruku. „Blahopřeji, paní Grantová. Přeji vám i vašemu manželovi, ať vám to dědictví přinese hodně štěstí.“

4.

Tomu nevěřím! Takové věci se v normálním životě nedějou!“ Lyn Daviesová seděla v mrňavé kuchyňce naproti své adoptivní sestře a závistivě kulila oči.

Joss se shýbla k Tomovi, který si hrál na podlaze u jejích nohou, a posadila si ho na koleno. „Mně taky nepřipadá, že by to mohla být pravda. V jednom kuse se štípám, jestli se mi to nezdá. Vynahradí nám to, že přijdeme o tohle.“ Rozhlédla se po kuchyňce.

„To bych řekla! Někdo zkrátka vždycky dopadne na všechny čtyři!“ zaškaredila se Lyn. „Už jsi o tom pověděla mamce a taťkovi?“ Lynn, o dva roky mladší než Joss, byla počata ihned po Jossině adoptování, pět let poté, co se Alice dozvěděla, že se nikdy nedočká vlastního dítěte. Zevnějškem byla Joss absolutně nepodobná – podsaditá, měla krátké plavé kučery a hluboké šedé oči. Nikdo je nikdy nepovažoval za sestry.

Joss přikývla. „Včera večer jsem tam zavolala. Myslí si, že to je jako v pohádce. Víš, mamka si dělala velké starosti, že mě při hledání pravých rodičů může potkat zklamání, ale stejně se chovala bezvadně.“ Podívala se na Lyn. „Nevadilo jí to.“

„Ale jasně že vadilo!“ Lyn sáhla po konvici a nalila si další šálek silné černé kávy. „Byla z toho příšerně nešťastná. Bála se, že by sis mohla najít jinou rodinu a na ni a taťku zapomenout.“

Joss se zhrozila. „To není pravda! Tomu by přece nikdy nevěřila!“ Přimhouřila oči. „Tohle si vůbec nemyslela. Už zase děláš rozbroje, Lyn. Prosím tě, přestaň s tím.“ Zhluboka si povzdechla. „Poslyš, vážně ti nevadí zítra pohlídat Toma?“ Přivinula si chlapečka blíž. „Můžeme ho s Lukem vzít s sebou a –“

Lyn zavrtěla hlavou. „Kdepak, postarám se o něho. Jenom by se vám pletl pod nohy a zdržoval vás od měření oken a podobně.“ Při pohledu na Jossin výraz se opět zamračila. „No dobře, promiň. Tak jsem to nemyslela. Vždyť přece vím, že si záclony nemůžete dovolit. Hele, klidně tam s Lukem jeďte a ten výlet si jaksepatří užijte. Lukovi jenom prospěje, když na chvíli vypadne od toho poprasku s firmou. S mamkou budeme rády, že je Tom u nás!“

Luke řídil, pohlednou hranatou tvář rozrytou starostmi a nevyspáním. Joss se na vteřinku dotkla jeho ruky. „Buď přece veselý. Bude se ti to líbit.“

„Vážně?“ Otočil se k ní a skutečně se pousmál. „Asi máš pravdu, bude. Pokud střechou neprotéká déšť jako cedníkem a pokud je zahrada dost velká na pěstování zeleniny, pak z toho budu nadšením bez sebe. A kašlu na to, jak dům vypadá.“

Minulý týden je zaskočil jako zlá můra. Samí právní zástupci, bankovní ředitelé a policejní vyšetřovatelé. Schůzky s nimi a věřiteli a účetními vyplnily Lukovi každou bdělou hodinku, během níž sledoval, jak malou opravářskou firmu, která představovala hlavní smysl jeho života, rozebírají na kousky a strkají pod mikroskop. Aspoň že to neskončí bankrotem. Ale ani vědomí, že Barryho hledá Interpol, ho nijak neutěšilo. V ústech mu přetrvávala kyselá pachuť Barryho zrady a nevyhnutelnost ztráty městského domku mu odporně kazila radost nad Jossiným štěstím i nad úlevou, která ho zaplavila při vědomí, že aspoň prozatím mají kam složit hlavy, i kdyby to bylo pod sebeděravější střechou. Získají tak čas se rozhodnout, kam nasměrovat zbytek života.

Konečně zastavili před venkovským krámkem. „Půjdeš se představit?“ usmál se na ni Luke. „Nová vládkyně panského sídla.“

Joss pokrčila rameny. „Co mám říct?“

„Pověz jim pravdu. Musíš jim to říct, Joss. Je to poštovní úřad. Co nevidět nám odtud budou doručovat poštu. No tak. Ať má vesnice o čem klevetit.“ Vystoupil z vozu.

Vanul ledový vítr a zmítal větvemi jasanu, rostoucího u protější křižovatky, jako vzteklý pes, rval z něho zbývající listy. Joss se pustila za Lukem, otřásla se a vyhrnula si límec bundy před vichrem, který rozfoukával vlasy a šlehal jí je do očí.

Obchůdek byl prázdný. Stáli a rozhlíželi se, vdechovali smíšenou vůni sýrů, šunky a exotických párečků a vychutnávali ticho po tom vyjícím větru. Chvilku nato se ve dveřích za pultem objevila poštmistrová. Nesla si šálek kávy. „Vítám vás, milánkové. Čím posloužím?“ Postavila šálek na pult a mrkla na Joss. „Ale ano, vy jste tu přece nedávno byla a vyptávala jste se na Hall. Našla jste Mary Suttonovou?“

Joss zavrtěla hlavou. „Klepala jsem, ale nikdo nebyl doma. Potkala jsem ale u kostela vikáře a ten mi dal adresu na svého předchůdce, který Duncanovy dobře znal.“

„Aha.“ Žena naklonila hlavu k rameni. „Vy máte o Hall zvláštní zájem, viďte?“ Oči jí jiskřily zvědavostí.

Joss zaslechla, jak se Luke uchechtl. Silně mu dupla na palec u nohy. S úsměvem pak natáhla pravici. „Asi bych se měla představit. Jmenuju se Joss Grantová – tohle je můj manžel Luke. Vypadá to, že tady budeme bydlet, aspoň na čas. Laura a Philip Duncanovi byli mí rodiče. Jako malou mě dali k adopci, ale nakonec mi odkázali ten dům.“

Ženě poklesla čelist. „No páni! Ať se propadnu! To staré sídlo!“ Ani zdaleka se však netvářila potěšeně, jak Joss počítala, spíše se zdála zděšená. „Tam přece nemůžete bydlet! To je vyloučeno!“

Zaražená Joss se zachmuřila. „Pro všechno na světě, co bychom nemohli? Neřekla bych, že je dům v tak špatném stavu!“

„Ach, tak jsem to nemyslela.“ Žena vmžiku zrozpačitěla. „Radši si mě nevšímejte! Je to krásný dům. Máte štěstí. A ve vesnici budou rádi. Hall je prázdný už dlouho. Už moc dlouho.“ Zavrtěla hlavou. „Dočista jsem zapomněla na slušný vychování. Jsem Sally Fairchildová. Můj manžel Alan tu dělá poštmistra. Já patřím k lahůdkám.“ Zasmála se. „Adam nechal před pěti lety účetnictví, a tak nás napadlo, že si na starý kolena vezmeme vesnickej krámek. Říkali jsme si, že to bude příjemná pohodová prácička. Od tý doby jsem se ještě nezastavila…“

Když se opět uvelebili v autě, Luke se ohlédl po Joss. Na zadním sedadle měli krabici se zásobami – stačila by celé armádě nejméně na tři dny, jak poznamenal Luke s úsměvem, když si vybírali potraviny u lákavého pultu Sally Fairchildové. „Tak. Co si o tom všem myslíš?“

Joss se natáhla po bezpečnostním pásu. „Milá paní. Ale stejně jsem měla dojem, že i když tvrdila, jak budou ve vsi rádi, bude to přesně naopak.“

Luke mžikl do zrcátka a odlepil se s vozem od obrubníku. „Tudy nahoru? No, dvakrát nadšená z toho rozhodně nebyla, viď? Chceš, abych zastavil, že bys sis ještě skočila za tou Mary Suttonovou?“

Joss odmítla. „Nejdřív si zajedeme k domu. Už se nemůžu ani dočkat, jak asi vypadá uvnitř.“ Sáhla do přihrádky na rukavice, vylovila krabičku s klíči a přitiskla si ji na prsa. „Nemůžeme se divit, pokud nás místní přijmou s odstupem. Když jsem telefonovala Davidu Tregarronovi a pověděla mu o našich plánech, tvrdil, že tady všem lidem trvá dvacet let, než vezmou přistěhovalce za své. Ale jelikož jsem byla pokrevní příbuzná, třeba nám čtvrt roku odpustí.“

Luke se zasmál.

„Pořád nahoru, kolem hřiště,“ ukazovala Joss. „Podle mě musí vést příjezdová cesta kolmo na tu cestičku za kostelem. Jo, slíbil, že se na nás přijde podívat.“ David byl víc než pouhý její šéf. Důvěrník, kamarád, náhradní doprovod. Jeho vřelost a upřímný soucit ji během toho telefonátu pořádně dojaly. „Tak. Určitě je to ono.“

V živém plotě stála pootevřená železná brána z kroucených tyčí, zavěšená na dvou širokých sloupcích ozdobených kamennými ananasy, porostlými mechem. Luke zastavil vůz. Vystoupil a díval se dopředu po příjezdové cestě, zatímco se snažil posunout křídla vrat přes zablácený štěrk. Nikde nebyla jediná cedule oznamující, že jde o Belheddon Hall, ani známka po vlastní budově. Zarostlá příjezdová cesta se stáčela z dohledu mezi živými ploty nestříhaných vavřínů.

Posadil se zpátky k volantu. „Tak co?“ Jossino vzrušení bylo až hmatatelné. Naklonil se k ní a stiskl jí ruku. „Návrat ztracené dcery. Jedem.“

Příjezdová cesta nebyla zvlášť dlouhá. Jednou se ohnula za živé keře a byli tam, blížili se po trávou prorostlém štěrku k průčelí domu. Luke zastavil a vypnul motor.

„Joss!“ Na víc se nevzmohl. Chvíli seděli mlčky a zírali skrze přední sklo.

Joss se pohnula jako první, otevřela dveře a vystoupila do mrazivého větru. Tiše stála a vzhlížela k budově. To je místo jejího narození. Její dědictví. Její domov.

Luke zůstal stát za ní a minutku ji pozoroval. Byl na svou manželku nesmírně pyšný; byla krásná, inteligentní, pilná a přitažlivá – rázně ten proud myšlenek přetnul – a teď navíc bohatá dědička! Tiše k ní přistoupil a položil jí dlaně na ramena. „Tak jaké to je, vrátit se domů?“ zeptal se něžně. Četl jí myšlenky jako své vlastní.

Usmála se a otřela se mu tváří o ruku. „Zvláštní. Maličko mě to děsí.“

„Je to obrovský dům, Joss.“

„My jsme bez peněz.“ Obrátila se k němu a pohlédla mu zpříma do tváře. „Odjakživa sis potrpěl na hozené rukavice osudu.“ Oči jí jiskřily.

„Pokud tu vážně budeme chtít nějakou dobu bydlet, musíme někde sehnat peníze na daně, topení, elektřinu a jídlo. A navíc to znamená věčný kolotoč oprav. Ale to jediné by neměl být problém.“ Zazubil se. „Matka ti přece odkázala kouzelnou lampu, pytel zlaťáků a šest sloužících na plný úvazek, je to tak?“

„No samozřejmě.“

„V tom případě, jak říkám, to nebude problém. Pojď. Kde máš klíč? Omrkneme to zevnitř.“

Klíčová dírka na předních dveřích měla na výšku pět centimetrů. Joss už znala obsah krabičky nazpaměť. Uvnitř nebylo nic, co by se k tomuto zámku hodilo. Vytáhla dvojici menších klíčů. Oba měly visačku „Zadní vchod“.

Obešli průčelí domu, minuli přízemní okna zabedněná okenicemi a prošli kamenným průjezdem. Před nimi se objevil čtvercový dvůr s kůlnami, garážemi a stájemi, z jedné strany přecházející do menšího nádvoří, dlážděného kamením a sahajícího až k východní zdi domu. Poblíž zadních dveří stála černá železná pumpa.

„Joss!“ Luke se uchváceně rozhlížel kolem dokola. „Už ti došlo, že tady můžu normálně pracovat, viď? Dostal jsem ten nejbáječnější nápad pod sluncem! Hledat práci v Londýně by bylo nejspíš marné, ale vždyť můžu dělat přímo tady!“ Třemi dlouhými kroky došel k jedněm ze dveří. Otevřel je a nakoukl do prázdné garáže. „Auta! Můžu tu opravovat auta! Můžu začít znovu! Kristepane, tady je na to spousta místa! Vydá to aspoň na nějaké živobytí!“ Vzrušeně se podíval do stáje a na vrata stodol.

Joss se za jeho zády usmívala. Kouzlo domu začínalo působit. Sledovala, jak Luka zvolna opouští deprese. Ještě několik minut postála, ale pak už to dále nevydržela a sama zamířila k zadním dveřím.

Byly napuchlé vlhkem a hlučně drhly po kamenných dlaždicích úzké tmavé chodby. „Počkej na mě!“ Luke k ní přiběhl a popadl ji za ruku. „Hádám, že tady bych tě měl správně přenést přes práh, viď?“

Joss se zahihňala, pověsila se mu na krk a on si ji vyhoupl do náruče, vkročil s ní do šera chodby a odtud do dveří nejbližší místnosti. Tam ji udýchaně pustil na podlahu. „Ježíši, ženská! Čím se to krmíš? Cihlama?“

Mlčky se začali rozhlížet. Obrovská místnost byla plná stínů, jen kolem okrajů okenic prosakovalo bledé, zdráhavé světlo. „To je kuchyně,“ zašeptala Joss. Celou jednu stěnu zabíral mamutí krb. V něm podřimoval sporák dvojnásobné velikosti, než bývá běžné, připomínal mohutnou černou lokomotivu. Na plotně stála železná konvice. Uprostřed kuchyně trůnil vydrbaný dubový stůl s kroužkem šesti židlí z ohýbaného dřeva. Jedna byla kus povytažená, jako by na ní ještě před chvílí někdo seděl a zrovna vyšel na chodbu. Po levé straně se v prosklené kredenci, zaprášené a ověšené pavučinami, leskl porcelán.

Mlčky, ruku v ruce jako dvě děti překračující zákaz, zamířili Luke s Joss ke dveřím na vzdálenějším konci místnosti. Nad nimi visela police s patnácti zvonky. Každý z nich byl napojený na samostatný drát jako důkaz, jak se v minulých dobách přivolávali sloužící z kuchyně do jiných částí domu.

Za kuchyní objevili spletitý řetěz malých spíží a komor a na konci chodbičky dveře. Očividně vedly do hlavní chodby u předního vchodu. Zastavili se.

„Tam bude i schodiště,“ usmál se Luke a přejel dlaní po zeleném nátěru dveří. „Jsi zralá jít se podívat do patra?“

Joss přikývla. Celá se chvěla. Luke dveře otevřel a společně vešli do široké chodby. Opět tu bylo přítmí, přetínané pouze jemnými řezy prašného slunečního svitu. Tady kamenné dlaždice končily. Při dalším průzkumu našlapovali na široká dubová prkna, kdysi zřejmě vyleštěná dohladka. Zpod předních dveří se dovnitř navály hrsti uschlého listí, jež tvořilo vzorce poházené po podlaze místo přehlídky exotických koberců.

Po pravé straně vchodových dveří objevili jídelnu. V temnotě za okenicemi stál dlouhý stůl, obklopený – Luke to s úctou spočítal nahlas – dvanácti židlemi. Vlevo se tyčily mohutné dveře, mnohem starší, než v domě dosud viděli, gotické, mohutné skoro jako do kostela; vedly do obrovského sálu s vysokým stropem. Užasle civěli na vznášející se obloukové paprsky klenby a galerii pro hudebníky, pokrytou dubovým ostěním, vyřezávaným do složitých vzorů. „Panebože!“ Joss našla odvahu udělat pár kroků vpřed. „Tady se vážně zastavil čas.“ Rozhlížela se dokola a po těle jí běhal mráz. „Ach, Luku.“

Nábytku tam bylo pramálo. U stěn stály dvě těžké dubové truhlice a uprostřed parketu malý stolek. V krbu ještě zůstaly stopy po zapáleném posledním ohni.

Na protější stěně objevili klenuté dveře zakryté zaprášeným závěsem, vedoucí do další chodby, v níž se široké dubové schodiště stáčelo vzhůru a mizelo ve tmě. Zastavili se na prahu a vzhlíželi k němu.

„Myslím, že bychom měli otevřít pár okenic,“ navrhl Luke tlumeně. „Tenhle dům nutně potřebuje slunce.“ Cítil se trochu nesvůj. Ohlédl se po Joss. V ponurém přítmí svítil její bledý obličej s nešťastným výrazem. „Pojď, Joss, pustíme sem sluníčko.“

Zamířil k oknu a pár minut zápasil s petlicemi na zavřených okenicích. Nakonec se mu podařilo zvednout je ze zarážek a okenice rozrazit. Přes zaprášený dřevěný parapet se dovnitř vlila sluneční zář. „Už je to lepší.“ I tak se mu to nezdálo. Byla smrtelně bílá.

Přikývla. „Když já jsem z toho celá pryč.“

„Já taky.“ Rozhlédl se. „Tomuhle sálu by prospělo jedno dvě brnění. Víš ty co, vždyť my bychom si tady klidně mohli udělat hotel! Narvat ten dům turisty až po střechu. Vydělat spoustu peněz!“ Odrázoval k dalším dveřím na chodbě a otevřel je. „Knihovna!“ zvolal. „Pojď se honem podívat! Je tady dost knížek dokonce i pro tebe!“ Překročil práh a Joss slyšela drnčení kovu o dřevo, jak opět bojoval s párem okenic.

Ještě chvíli vyčkávala. Pomalu se otočila a rozhlédla se po prázdném sále. Ticho v domě na ni začalo tíživě padat. Jako kdyby dům naslouchal, pozoroval, tajil dech.

„Joss! To musíš vidět!“ Na prahu se objevil rozzářený Luke. „Je to nádhera!“

Joss se honem vzpamatovala. Otřásla se, vstoupila do knihovny za Lukem a okamžitě pookřála. „Luku!“ Přesně jak řekl, byla to nádhera. Malá jasná místnost, zaplavená sytým podzimním světlem, měla výhled na trávníky v zadní části zahrady táhnoucí se k jezírku. Stěny byly od podlahy až ke stropu lemovány knihami, s výjimkou místa, kde stál starý psací stůl s roletou a před ním ošoupaná židle potažená kůží. Kolem krbu se shlukly tři lenošky, stolek, přeplněný stojan na časopisy a košíček se šitím, stále ještě plný jehel a hedvábíček, svědků posledních hodin přítomnosti Laury Duncanové.

Joss si všechno prohlížela se sevřeným hrdlem. „Jako kdyby zrovna vstala a odešla. Dokonce si nevzala ani své šití –“ Přejela prsty po obsahu košíčku. Do očí jí vhrkly slzy.

„No tak.“ Luke ji opět objal kolem ramen. „Všechno měla předem naplánované. Věci na šití určitě nepotřebovala, fakt. Těšila se, že ve Francii bude jenom odpočívat. Vsadím boty, že kdybys byla na jejím místě, taky si s sebou nevezmeš štupování ponožek.“ Povzbudivě jí stiskl rameno. „Psací stůj je zamčený. Nemáš klíč v té své krabičce?“

Nebyl tam. Všechny je po řadě vyzkoušeli, ale nakonec to vzdali a pokračovali v prohlídce domu. Poslední místnost v přízemí představoval malý salonek s vyhlídkou na příjezdovou cestu. Skřípějící okenice se neochotně rozevřely a ukázaly jim jejich auto, už posypané křehkými hnědými listy kaštanu, rostoucího na okraji předního trávníku. Na trávě se pásli tři králíci a z blízkosti auta si nedělali těžkou hlavu.

U paty schodiště se Joss zarazila. Nad nimi se v ladném oblouku stáčely široké dubové schody a ztrácely se v přítmí. I když věděla, že Luke jde těsně za ní, na okamžik zaváhala, s dlaní opřenou o vyřezávaný sloupek.

„Co se děje?“

Pokrčila rameny. „Vlastně nevím. Jenom mám dojem – jako by tam nahoře někdo byl. Jako by čekal.“

Luke jí láskyplně pocuchal vlasy nad čelem. „Možná je. Kostlivec ve skříni. Tak ukaž, strejda Luke půjde první.“ Vyběhl schody po dvou, naráz zmizel za rohem a z dohledu.

Joss se ani nehnula. Slyšela jeho kroky rozléhat se po podlaze, teď už známé rachocení okenic a najednou se schodiště nad její hlavou zalilo jasným světlem. „Můžeš jít. Kostlivec veškerý žádný.“ Lukovy kroky opět přešly přes podlahu, slábly a nakonec utichly.

„Luku!“ Náhle se vylekala. „Luku, kde jsi?“ Pomalu začala stoupat nahoru.

Schody pod ní tichounce vrzaly. Hladké kovové zábradlí ji studilo do dlaně. Zvedla hlavu, soustředěně pozorovala horní chodbu, zatímco se k ní blížila po oblouku schodů. Z široké chodby vedly troje dveře. „Luku?“

Žádná odpověď.

Vstoupila na vybledlý perský koberec a chvatně nakoukla do dveří po své pravé ruce. Vedly do prostorné ložnice, z jejíchž oken bylo vidět do zadní zahrady a ještě dál, přes živý plot na nekonečný lán s nezoraným strništěm a na ústí řeky. V ložnici moc zařízení nebylo. Postel, pokrytá zaprášeným přehozem, viktoriánský prádelník, mahagonová skříň. Po Lukovi ani vidu, ani slechu. Další dveře vedly opět do velikánské, tentokrát skvostné ložnice, které kralovala vyřezávaná sloupková postel. Joss se až zajíkla. I přes potahy přehozené přes nábytek bylo znát, jak je všechno přepychové. Popošla k posteli a stáhla z ní přehoz. Pod ním se ukázalo vyšívané povlečení, barevně sladěné s nebesy na sloupcích.

„Tak, paní Grantová. Jak se vám ta ložnice zamlouvá, co?“ Luke se za ní vynořil tak nečekaně, až úlekem vykřikla. Honem ji popadl do náruče. „Soudím dobře, že na tenhle styl života si navykneš moc ráda?“ Blaženě se smál.

Joss zapomněla na strach a usmála se. „To je prostě k nevíře. Je to jako zámek Šípkové Růženky.“

„A Šípková Růženka potřebuje, aby ji políbil princ, probudil ji a dokázal, že to není sen!“

„Luku –“ Tichá námitka, když ji pokládal na vysokou postel, se utopila v jeho polibku. Přitulil se k ní. „Mám dojem, že si musíme zajistit právo na tuhle postel, nemyslíte taky, paní Grantová?“ Chvatně jí rozepínal knoflíky na svetru pod bundou.

„Luku, nemůžeme přece –“

„A co bychom nemohli? Je to tvůj dům, tvoje postel!“

Vyjekla, protože rukama, ledovýma z chladu v domě, jí vklouzl na teplou pokožku ňader a stahoval jí podprsenku. Začalo se jí zmocňovat stejné vzrušení jako jeho. „Luku –“

„Nemluvit!“ Padl jí na ústa a začal ji škádlit jazykem, zatímco prsty pracoval na její sukni a punčocháčích. „Teď se soustřeď na svého manžílka, lásko,“ usmál se na ni.

„Já soustředěná jsem.“ Zvedla paže, aby si přetáhla svetr a halenku přes hlavu a odhodila je o kus dál, aby ji mohl líbat na ňadrech i ramenou, dychtivě ho tiskla na sebe, nevnímala nic než tu naléhavou touhu, jež mezi nimi nepřestávala narůstat.

Z kouta ložnice je nehybně pozorovala stínová postava.

„Ano!“ Nebesa nad postelí přitlumila Lukův vítězoslavný výkřik. Na stropních trámech se zakmitala sluneční zář proudící sem ze zahrady, ale pohasla, protože od západu se přihnaly zlověstné mraky.

Přimknutá k Lukovi otevřela Joss oči a zadívala se na vyšívaná nebesa nad hlavou. Ve středu nebes se choulila růžice ze světle smetanového hedvábí, z jemných nitek, ověšená pavučinami. Joss se protáhla spokojeně jako kočka a bez hnutí, aby mohla dál vychutnávat Lukovu tíhu a blízkost, se rozhlížela kolem. Teprve po chvilce zavadila očima o cosi v koutě a další zlomek vteřiny trvalo, než jí zareagoval mozek. V náhlém úleku zamžikala, ale nebylo tam nic. To si s ní jenom zahrálo světlo.

Konečně Luke zvedl hlavu a podíval se dolů. Joss plakala.

„Miláčku, copak to je?“ Kajícně a něžně jí stíral slzy. „Bolelo tě to?“

Zavrtěla hlavou. „Nevšímej si toho. Nic mi není. Sama nevím, proč jsem se vlastně rozbrečela.“ Popotáhla, odkulila se od něho a vstala z postele.

Urovnala si sukni a ze zaprášené prkenné podlahy sebrala punčocháče. Zrovna si je natahovala, když se domem rozlehlo jemné řinčení zvonku.

Luke vyskočil. Oblékl si svetr přes hlavu, přeběhl k oknu a vyhlédl ven. „Někdo stojí u domovních dveří!“ Zdusil zasmání. „No to je trapas! Náš první návštěvník a přistihne nás in delicto!“

„Ale nepřistihne!“ Nazula si střevíce a uhladila si vlasy. „Tak jdeme. Pustíme ho dovnitř.“

Nepodařilo se jim to. Po klíči od předního vchodu nebylo nikde ani stopy. Voláním do pěticentimetrové klíčové dírky nasměroval Luke návštěvu k zadnímu vchodu a pak v zšeřelé kuchyni přijali svého prvního hosta, vysokou elegantní ženu oblečenou do těžkého vlněného pláště a zabalenou do kostkovaného šálu.

„Janet Goodyearová. Vaše nejbližší sousedka.“ Potřásla oběma rukou. „Sally Fairchildová mi prozradila, že jste tady. Propána, nedovedete si představit, jaký ve vsi vypukne poprask, až se o vás dozvědí. Vážně se tu chcete natrvalo usadit? Je to taková Bohem zapomenutá končina.“ Žena si stáhla rukavice, zamířila ke sporáku a otevřela jednu troubu – bylo jich tam hned několik. Vesele nakrčila nos. „Ta kuchyně vás přijde nejmíň na dvacet tisíc! Ale kdybyste potřebovali, znám báječného bytového architekta. Tady by určitě odvedl prvotřídní práci.“

Luke s Joss si vyměnili pohled. „Vlastně chceme nechat kuchyň v původním stavu,“ ozvala se Joss. Luke se zamračil. Hlas měla zlověstně přitlumený. „Ta kamna se dají báječně naleštit.“

Návštěvnice se zatvářila překvapeně. „Nejspíš ano. Ale stejně byste udělala líp, dejte na mě, kdybyste je vyměnila za slušný plynový sporák. A Bůh vám pomoz, pokud jde o střechu. Laura s Philipem měli se střechou věčné problémy.“ Nechala všetečného slídění a obrátila se k nim s upřímně vřelým úsměvem. „Božíčku, to byste nevěřili, jaká to bude nádhera, až budeme mít zase sousedy. Už se ani nemůžu dočkat, až se konečně nastěhujete. Ale proč jsem vůbec tady. Přišla jsem se zeptat, jestli byste k nám nechtěli zaskočit na oběd. Bydlíme kousek odtud, na farmě hned za zahradou.“ Neurčitě mávla rukou. „Většina půdy tady v okolí patří mému manželovi.“

Joss otevřela ústa k odpovědi, ale Luke ji předběhl. „Je to od vás moc milé, paní Googyearová, ale my si donesli jídlo s sebou. Myslím, že dneska se nějak odbydeme, pokud vám to nevadí. Musíme stihnout spoustu měření a sepsat si hromadu seznamů.“

„Dvacet tisíc!“ Když se jim konečně podařilo zbavit se návštěvnice, Luke zařval smíchy. „Kdyby věděla, že se sem nastěhujeme bez jediného penny, co by nám říkalo pane, nejspíš by nás vyškrtla ze seznamu lidí, kterým pošle novoroční přání, a to ještě dřív, než by nás do něj zapsala!“

„Myslím, že nechtěla působit tak hrůzostrašně. Mně byla docela sympatická.“ Joss otevřela jeden z vysokých příborníků. „A v jednom směru měla pravdu, Luku. Je tady spousta práce. Pravděpodobně není v pořádku střecha, elektřina, voda. Vlastně nemáme ponětí, co vlastně funguje a co ne. A ty kamna. Asi bychom je mohli používat,“ – zadívala se na ně pochybovačně – „ale shltají strašnou hromadu paliva.“

„Však to zvládneme.“ Objal ji kolem ramen a láskyplně ji k sobě přitiskl. Povšimla si, že poprvé, co se dozvěděli o Barryho zradě, se Luke tváří šťastně. Skutečně šťastně. „Pro začátek tu je v jedné kůlně na dvoře velehora uhlí, všimla sis?“ zeptal se. „A určitě tu bude i dřevo. Zvládneme to, Joss. Nějak ano. Uvidíš.“

5.

Prázdná sklenice od piva nechala na hospodském stole mokrý kroužek, který Joss prstem rozmazávala do ozdobné osmičky, zatímco David Tregarron se k ní probojovával od baru se dvěma vinnými střiky a sáčkem oříšků.

David, šéf Oddělení historie na Dame Felicia’s School v Kensingtonu, byl osmatřicetiletý, dva roky rozvedený, a jakožto zástupce ředitele školy a ředitel internátu bydlel přímo nad svým zaměstnáním, nad čtyřmi velkými ložnicemi plnými neposlušných chlapečků, ve viktoriánském bytě s minimem moderních vymožeností. Davidův rozvod byla velmi nepříjemná záležitost a Joss v té době představovala jeden z jeho záchytných bodů. Možná se neshodli v názorech na vyučovací metody, ale její podpora v situaci, kdy se mu hroutilo manželství, byla neochvějná. Utěšovala ho, když se jeho manželka vydala vstříc zapadajícímu slunci po boku nového partnera, zásobovala ho ve sborovně kávou a aspiriny a vesele souhlasila se všemi jeho uplakanými nářky nad ženou, s níž se v životě nepotkala.

Když ji jednou, nějakou dobu po uzavření toho rozvodového běsnění, popadl za ruku a navrhl: „Joss, rozveď se s Lukem a vezmi si mě,“ uvědomil si současně s těmi slovy, že to myslí jen z polovičky žertem. Včas mu to nebezpečí došlo a honem se dal opět dohromady. Mít rád Joss směl. Cokoliv víc zcela přesahovalo meze slušnosti.

„Tak jak se Luke staví k tomu čerstvě objevenému bohatství?“ Opatrně si sedl na plyšem potažené sedátko a přistrčil k ní jednu sklenku.

Joss se suše pousmála. „Úžas. Úleva. Nedůvěra. A ne nezbytně v tomhle pořadí.“

„A ty?“

Povzdechla si. „Zhruba totéž. Ještě pořád se každou chvíli štípnu. Během těch posledních dvou týdnů se toho na nás sesypalo tolik, Davide! Něco podobného bych si nedokázala představit ani v těch nejdivočejších snech!“ Chvíli zamyšleně usrkávala ze skleničky. „Jsi hodný, žes zavolal a vytáhl mě ven. Víš ty vůbec, že tohle je po kolika dnech poprvé, co jsem si dopřála pauzu? Pořád bylo co zařizovat. Ten krach firmy byl jako noční můra.“

David se zašklebil. „Bylo mi vás obou moc líto, když jsem se to doslechl.“ Ustaraně se na ni podíval. „Čeká Luka bankrot?“

Joss zavrtěla hlavou. „To ne, díkybohu! Zachránil nás ten městský domek. Lukův dědeček ho koupil po válce, když stál sotva pár set liber. Když nám ho Lukův tatínek věnoval jako svatební dar, předal nám hotové jmění.“ Smutně a láskyplně se pousmála. „Jeho prodej vynese pořádně vysokou částku. Pokud se ještě někdy přiblížím k Barrymu, vlastnoručně ho uškrtím, jestli si to s ním ovšem nevyřídí dřív Luke a policie. Náš krásný domeček!“

„Je to fakt kruté. Ale aspoň že teď máte ve východní Anglii to panské sídlo, takže je kam se přesunout.“

V Jossině úsměvu moc veselosti nebylo. „Já vím. Zní to jako pohádka. Vlastně to je pohádka! Ach, Davide, je to tam nádherné! A Luke přímo překypuje plány. Chce se zase vrátit k opravám a restaurování historických vozidel. Koneckonců, původně je mechanik a tohle ho vždycky moc bavilo. Beztak mám pocit, že ho to věčné sezení nad papíry a nekonečné organizování muselo parádně štvát. Navíc mu při aukci dovolí, aby si z původní firmy nechal nějaké přístroje a nářadí – podle měřítek jiných jsou to všechno zastaralé krámy a kupec o ně nemá zájem. Zůstanou mu všechny soustruhy a vrtačky a řezačky a taky spousta materiálu a nářadí. Doufám, že má pravdu, když tvrdí, že se tak dají vydělat slušné peníze, protože jsme na tom proklatě bídně. V létě můžeme žít ze zahrady, ale zrovna teď je na zahájení zahradnické kariéry to nejvšivější roční období. Uvědom si, že se budeme stěhovat sotva pár týdnů před Vánoci!“

„Joss, dostal jsem nápad.“ David se odklonil od uličky, aby uhnul z cesty tlupě hlučných pijáků, kteří se usazovali u sousedního stolu. „Taky proto jsem tě přemluvil, aby sis se mnou vyšla na skleničku.“ Odmlčel se a okázale si povzdechl. „Znám tě, a pokud jde o historii a její vyučování, často jsem s tebou nesouhlasil!“

Joss se rozesmála. „Tomu říkám chápavý šéf!“

„Hodně jsme se kvůli tomu nahašteřili!“

„To odpovídá.“ Přátelsky mu pohlédla do očí. „Kam tím míříš, Davide? Většinou návrhy neservíruješ takhle ohleduplně.“

„Nejdřív mi pověz, jestli tam v novém domově máš v plánu vrátit se k učitelování?“

Joss zavrtěla hlavou. „Pochybuju. Počítám, že nějaká vesnická škola tam bude – ještě jsem se o tom nepřesvědčila –, ale obávám se, že po mém oboru tam zrovna velká poptávka nebude. Ostatně, přiznám se na rovinu, Davide, že s učením jsem asi jednou provždy skončila.“

„To je fakt, když jsi před Tomovým narozením podávala výpověď, vůbec tě to nemrzelo. To bylo jasné i mně.“

„A tys byl nejspíš proklatě rád, žes mi viděl záda.“ Sklopila oči ke sklence.

„Moc dobře víš, že to není pravda.“ Zaváhal. „Jsi dobrá učitelka, Joss. Dost mě mrzelo, že tě ztrácím.“ Odmlčel se. „To v mnoha směrech.“ Následovalo rozpačité ticho. David se vzchopil a s viditelným přemáháním pokračoval: „Máš ráda děti a umíš v nich probudit chuť k práci a zájem o obor. Tohle neumí spousta učitelů dějepisu, i kdyby se na hlavu postavila. Vůbec jsem nezapomněl, co jsme se kvůli tvým vyučovacím metodám nabádali, ale to jenom proto, že jsem měl strach, aby ses nezatoulala moc daleko od osnov.“ Zarazil se a potřásl hlavou. „Ale to už sám pěkně odbíhám. Snažím se říct asi tolik, že bych ti chtěl přednést jistý návrh a nerad bych, aby sis ho vyložila nesprávně. Nejde ani o urážku ani o zlotřilé spiknutí pošpinit tvoji akademickou čest. A v žádném případě nejde o kritiku tvých znalostí nebo výkladu historie. Prostě si myslím, že by ses měla vážně zamyslet nad mým doporučením, aby ses pustila do psaní. Beletrie.“

Vyčkával, oči upřené na její tvář.

„Což mi sedí víc než vědecký přístup k historii, je to tak?“ Joss skryla úsměv.

„Já věděl, že řekneš právě tohle!“ Rozevřenou dlaní plácl do desky stolu. „Ne, není to tak. Tak dobře. Vyprávěla jsi dětem příběhy. Zbožňovaly je. Nemyslím si, že to byla dobrá historie, ale rozhodně to byl dobrý způsob vyučování. Těšily se na další hodiny a moc jsi jim po odchodu scházela. Joss, právě se ti snažím vtlouct do hlavy, žes rozená vypravěčka. Na tom můžeš zbohatnout. Tím jsem si stoprocentně jistý. Četl jsem pár tvých krátkých povídek. Dokonce jsi dostala cenu v té literární soutěži. Myslím to vážně. Mám pocit, že bys to snadno dokázala. Mám pár známých v nakladatelství, a pokud budeš chtít, tvoje povídky jim ukážu. Nerad bych, aby ses na to příliš upínala, protože tohle podnikání je nevyzpytatelné, ale mám pocit, že bys uspěla.“ Opět se na ni usmál. „Vlastně skoro jistotu, Joss.“

Oplatila mu úsměv úsměvem. „Jsi moc hodný, Davide.“ Pohladila ho po ruce.

„Já vím.“ Nechal prsty ležet pod její dlaní možná o chviličku déle, než se slušelo. „Tak co, dovolíš mi, abych tvá dílka někde předvedl?“

„Dovolím. A díky.“

„A až se trochu usadíte, můžu vás přijet navštívit?“

„Samozřejmě. Budeš mi chybět, Davide.“

Zvedl svou sklenku. „A ty mně, Joss. A ty mně.“

Toho večera klečela Joss na podlaze, balila porcelán a přitom vyprávěla Lukovi o Davidově návrhu.

Chvíli nad tím přemýšlel, hlavu nakloněnou k rameni, a potom zadumaně přikývl. „Psát umíš a v té soutěži jsi přece vyhrála. Joss, to je úžasný nápad!“

„Vyhrát soutěž s krátkou povídkou není totéž, jako se psaním živit, Luku.“

„To ne, ale každopádně to můžeš zkusit. A peníze potřebovat budeme, Joss. Na to nezapomínej.“

Zamračila se a pořád ještě vsedě na podlaze si pažemi objala kolena. „Na Belheddonu to nebudeme mít lehké, viď.“

Přikývl. „Musíš se modlit, aby nezatékalo do střechy. Tvoji rodiče to mysleli dobře, když ti dům odkázali, to je jasné, ale bude s ním spousta starostí.“

„Ale my to zvládneme. Ty určitě. Jsem štěstím bez sebe, že jsem si vzala praktického mužského. A kdoví, až se usadíme, třeba se mi povede napsat rovnou bestseller.“ Vzhlédla k němu zpod ofiny tmavých vlasů. „To je jak splněný sen, Luku.“

Sklouzl ze židle a posadil se k ní mezi poházené krabice a nedobalené šálky a talíře. „Tohle moc dobře vím, Joss.“ Objal ji, přitáhl si ji blíž a něžně ji políbil. „Nezapomínej ale, že musíme pořád myslet na tvrdou realitu. Čeká tě pěkná dřina, aby ten dům byl trochu k bydlení, a nic nám to neusnadní.“

6.

Když se stěhovací vůz pomalu odkolébal na příjezdovou cestu a za zatáčkou jim zmizel z dohledu, Joss se obrátila k Lukovi. Popadla ho za ruku. „A je to. Všechny mosty jsou spáleny. Žádná cesta zpátky. Mrzí tě to?“ Ustaraně k němu vzhlížela.

Usmíval se. „Kdepak, Joss, nemrzí. Je to začátek úžasného dobrodružství.“

Pomalu se vrátili do kuchyně. Místnost zůstala v mnohém stejná, jako když ji viděli první den. Pořád ještě tam stál starý sporák, k jejich velké radosti po generální opravě plně funkční, šálky a talíře v kredenci byly umyté a jen se leskly. Mohutný stůl, teď ozdobený nachovou poinsetií, dárkem od Johna Cornishe, vydrhla Jossina matka Alice téměř doběla. U stěny stály vyrovnané přepravky s jejich vlastním sklem a porcelánem. U čela stolu trůnila přistrčená Tomova vysoká židlička.

Alice se skláněla nad sporákem a míchala v kastrolu jídlo, které je hned při příchodu vítalo nesmírně lákavou vůní.

„Stěhováci jsou už pryč?“ Její manžel Joe vybaloval s vnoučkovou pomocí hrnce a uprostřed místnosti vršil obrovskou horu z novinového papíru.

„Konečně zmizeli, zaplaťpánbu.“ Luke se zhroutil na židli. „Voní to báječně, Alice.“

Tchyně se na něho usmála. „Víš, na vašem sporáku vařím namouduši moc ráda. Mám dojem, že jsem tomu konečně přišla na kloub. Tohle je totiž opravdové vaření!“ Sporák patřil k těm naléhavým opravám, jež bylo zapotřebí zařídit ještě před stěhováním. Alice se ohlédla po Joss. „A co kdybychom si všichni dali sklenku vína, než tohle dodělám? Dej Toma Lyn, Joe. Může mu nalít čaj.“ Poklidně poodešla od sporáku a utřela si ruce do zástěry.

Na stole stály v igelitové tašce dvě láhve vína a šest plechovek piva. „Vývrtku!“ Joss láhve vytáhla a postavila je vedle poinsetie. Po týdnech plných starostí a balení a organizování se samým vyčerpáním sotva držela na nohou.

„Mám ji na skautském noži,“ zazubil se na ni Luke. „Jen si vzpomeň, co nám řekl šéf těch stěhováků: Konvici na čaj a vývrtku k ostatním věcem nebalte, jinak je už v životě nenajdete.“ Zalovil v kapse bundy a vytáhl vývrtku, která o skauta zřejmě nikdy ani nezavadila. „Dáš si pivo, Joe? Myslím, že se k tobě přidám. Při stěhování člověku nějak vyschne!“

Joss seděla u stolu, sledovala sestru, jak krájí jablko a rovná kousky před Toma, a najednou ji zalila vlna bezvýhradné spokojenosti. Dát do pořádku dům jim zabere nejspíš roky; měsíce budou potřebovat na vybalení, ale aspoň tu konečně jsou. Už žádný Londýn; už žádná kancelář pro Luka, který se snažil dotáhnout do konce i ty nejmenší maličkosti svého bývalého života. A navíc tady mají dost místa, aby ubytovali Joea s Alicí a Lyn a vůbec každého, kdo je bude chtít navštívit, na libovolně dlouhou dobu.

Alice si vzala sklenku a přisedla k dceři. „Teď to nechám pár hodin hezky zvolna dusit. Potřebujeme pořádné jídlo. Vypadáš zničeně, holčičko.“ Položila Joss dlaň na ruku.

„Zničená jsem, ale šťastná,“ rozzářila se Joss. „Půjde to. Jsem si tím jistá.“

„Jasně že jo.“ Joe se vrátil k práci a teď cpal zmuchlané noviny do černého igelitového pytle, v čemž mu výrazně překážel Tom, který stačil kusy papíru vytahovat z pytle stejně rychle, jako je tam Joe strkal, a rozhazoval je po kuchyni. „Všichni tu určitě budete moc spokojení,“ natáhl se po svém pivu. „Takže navrhuju přípitek. Na Belheddon Hall a všechny, kdo v něm zakotvili!“

Zvonění od zadních dveří v jejich vzrušeném povídání téměř zaniklo. Nakonec to byl Luke, kdo se s heknutím postavil a šel otevřít.

S Janet Goodyearovou se od jejich prvního setkání před třemi měsíci viděli už několikrát a Joss byla pořád sympatičtější. Její první dojem všetečné a vševědoucí sousedky nahradilo poznání, že jde o osobu dobrosrdečnou a upřímně laskavou, i když ne snad vždycky taktní. Tahle žena nejenom že nebyla vlezlá, ale ve skutečnosti se ostýchala své sousedy příliš obtěžovat. Tentokrát jim v košíku donesla láhev skotské („Pro krizové situace, ale jak koukám, na alkohol jste si už taky vzpomněli,“) a předmět, z něhož se vyklubala panenka z kukuřičného šustí. Vzala si od Luka sklenku vína a přitáhla si židli vedle Joss. „Asi si budete myslet, že mi straší na věži,“ spustila vesele, „ale ráda bych, abyste si tohle pověsili někde v kuchyni. Pro štěstí.“

Joss natáhla ruku a zvedla umně splétanou panenku. „Je nádherná. Samozřejmě jsem podobné viděla v –“

„Tohle ale není z obchodu se suvenýry,“ skočila jí Janet do řeči. „Kdepak, tomu nevěřte. Byla vyrobená speciálně pro vás. Znám jednoho dědu, co dělával na farmě – občas teď pro nás zahradničí –, a ten ji pro vás vyrobil. Poprosil mě, abych vám ji donesla. Zahání všechno zlé.“

Joe vzhlédla od panenky ze šustí. „Zlé?“

„No –,“ Janet pokrčila rameny, „pravděpodobně vám neušlo, že místní se k vašemu domu stavějí kapánek zvláštně.“ Rozpačitě se usmála. „Já tomu ale nevěřím, odjakživa se mi tu moc líbilo. Je tu taková příjemná atmosféra.“

„Co přesně se povídá?“ Joss odnesla zbytky jablka, postavila před Toma misku s míchanými vajíčky a do packy mu strčila lžičku.

„Neřekla bych, že nás to doopravdy zajímá, holčičko,“ klidně se vložila do hovoru Alice. „Jen se podívejte na sporák, paní Goodyearová. Tak co mu teď říkáte?“ Joss matce pověděla o dvacetitisícovém odhadu.

„Podle mě je úplně pohádkový.“ Janet, tonoucí pořád ještě v blažené nevědomosti o zděšení, které vyvolaly její úvodní poznámky o stavu jejich domu, se obrátila a podrobila sporák pečlivé prohlídce. „Jste fantasticky šikovní, že jste to dali do kupy tak rychle.“

„Později s námi můžete povečeřet,“ pozvala ji Joss. „Maminka navařila, že by to stačilo pro armádu, jako obvykle.“

„Díky, ale nemůžu.“ Janet dopila sklenku a zvedla se. „Jen jsem vám chtěla donést tu panenku. Při svém prvním večeru v domě nebudete mít na hosty náladu. Ale někdy časem přijdu moc ráda. A mezitím nezapomeňte, že ať budete potřebovat cokoliv, jsme odtud na skok. Moc a moc prosím, nestyďte si říct o cokoliv.“ Postupně se na každého mile usmála, pak si opět přehodila šál přes hlavu a byla pryč.

„Příjemná ženská, ta Janet Goodyearová,“ prohodil Luke k Joss, když se spolu později octli sami ve velkém sále. Ani se nesnažili dát sem nějaký nábytek. Místnost byla příliš rozlehlá a příliš impozantní, oba se shodli, že další vybavení nepotřebuje.

Snědli večeři, rozestlali postele a v kůlně na dvoře už čekala první Lukova zakázka, rezatý a omlácený bentley z devětadvacátého roku, který sem zákazník dovezl na valníku. Dokonce zatím ani nebylo nutné dávat si inzerát do novin. Vývěska v krámku, pár slov prohozených v místní hospodě a už za tři dny zazvonil telefon. Plukovník Maxim ze sousední vesnice vlastnil stařečka už dvanáct let, ale zatím si ještě nenašel čas, aby se do práce na něm pustil sám. Luke začne hned, jak bude mít čas, a až skončí, může se pustit do audi z třicátého roku, které patří plukovníkovu příteli.

Tom, vyčerpaný vzrušeným průběhem celého dne, se nechal odnést do postele ve svém vlastním pokojíčku bez sebemenšího protestu. Starý dětský pokojík byl hned vedle hlavní ložnice, kterou zabral Luke s Joss, a pokud nechají otevřené oboje dveře do krátké chodbičky běžící mezi oběma pokoji, snadno uslyší, kdyby malý plakal. Část vyhrazená pro malé děti pánů sídla se skládala ze tří místností, ale z jedné vznikla koupelna. Pokoj byl studený, obrácený na sever, a dokonce ani síťka s Tomovými barevnými hračkami do koupele ho nedokázala rozveselit. „Záclony, barevný kobereček, nástěnný radiátor a hromadu pestrých teplých osušek,“ diktovala Joss, když po koupání vzala chlapečka na klín a mazlivě ho utírala. Lyn psala seznam nákupů, usazená na sklopeném záchodovém víku. „Tomova koupelna a pokojík jsou na řadě jako první.“ Zachvěla se navzdory petrolejovým kamínkům, které Luke donesl nahoru. „Chci, aby se mu tady líbilo.“

„Ty máš aspoň kliku, že přes nebesa a závěsy na posteli ti nepůjde průvan,“ poznamenala Lyn. Zbyla na ni ložnice nejdál od hlavního schodiště, a třebaže místnost měla okna obrácená na jih do zahrad, byla příšerně promrzlá. Bylo jasné, že dříve se v ní topilo v krbu. V domě existoval jakýsi primitivní systém ústředního topení, jež začínalo u kuchyňského sporáku, ale teplo nemělo zřejmě šanci proniknout až do ložnic, takže už se smířili s tím, že tam prostě zůstane zima. K dennímu pořádku měly od nynějška patřit hory přikrývek, ohřívací láhve s horkou vodou a teplá pyžama.

„Jak dlouho se podle tebe zdrží Joe s Alicí?“ Joss přetáhla přes Tomovy kučery pyžámko s plyšovou podšívkou.

„Jak dlouho budeš chtít.“ Lyn na seznam připsala mýdlo, toaletní papír a čisticí prostředky. „Mamka nechce překážet, ale určitě by tu moc ráda zůstala až do Vánoc. Pomohla by to tady trochu zprovoznit.“

„Já vím a jsem jí hrozně vděčná. Udělá mi tím radost. Po pravdě bych si přála, abyste tu zůstali všichni, dokud se vám tu jen bude líbit.“

„Tak co si o tom všem myslíš?“ Luke položil Joss paži kolem ramen. Rozdělali malý oheň a teď stáli a dívali se, jak suchá polena praskají a prskají. Lyn, Alice i Joe už odešli spát, měli toho za celý den až nad hlavu.

„Vážně je to jako splněný sen.“ Joss se loktem opřela o mohutný dubový překlad, jenž se táhl nad krbem, a hleděla do plamenů. „Myslím, že vánoční stromek bychom měli postavit tady. Velikánský, plný žárovek.“

„To bude pěkné.“

„Tom se zblázní radostí. Loni byl ještě moc malý, aby mu došlo, co se děje.“ Joss se láskyplně pousmála. „Slyšel jsi, jak říkal dědovi: Tom dá papíl sem! Příšerně se vztekal a rval papíry z pytle tak bleskově, že děda je tam sotva stačil strkat.“

„Ještě štěstí, že tvůj taťka z toho měl legraci.“ Luke se zamračil. „Stejně musejí mít hodně zvláštní pocit, když vědí, že dům patřil tvým skutečným rodičům.“

„Oni že mají zvláštní pocit?“ Joss potřásla hlavou, jako by si snažila pročistit mozek. „Tak si zkus představit, jaké to je pro mě! Nechce se mi tady dokonce ani říkat taťkovi taťko. Mám dojem, že ten druhý otec poslouchá.“

Luke přikývl. „Když jsi byla nahoře, brnknul jsem našim. Jen abych jim dal vědět, že jsme konečně tady.“

Joss se potěšeně usmála. „Jak se mají? V Chicagu je všechno v pořádku?“ Dobře věděla, jak se Lukovi po nich stýská, především po otci. Roční studijní pobyt Geoffreye Granta na Chicagské univerzitě jako by se táhl donekonečna.

„Všechno klape. Počátkem léta se vrátí domů.“ Odmlčel se. Původně s Joss plánovali, že si za nimi udělají výlet. To teď pochopitelně nepřicházelo v úvahu. „Vzkazují, že se už nemůžou dočkat, kdy uvidí dům, Joss. Víš, ono se tohle všechno vysvětluje dost těžko.“ Krátce se zasmál.

Joss se usmívala. „To si myslím!“ Opět zamyšleně zmlkla.

„Podívala ses znovu po klíči od toho psacího stolu v knihovně?“ Luke postrčil poleno špičkou tenisky a spokojeně sledoval, jak se po zčernalých cihlách na zadní stěně krbu rozprskl gejzír jisker.

„Do knihovny jsem se od našeho ranního příjezdu vůbec nedostala.“ Napřímila se. „Jdu si dát frťana z dárku Janet Goodyearové a pak to tam nejspíš půjdu omrknout, než mi uvolníš koupelnu.“

Místnost byla chladná, v oknech se černě odrážela venkovní noc. Joss se otřásla, postavila skleničku na jeden z menších stolků a šla zavřít okenice a zatáhnout těžké brokátové závěsy. Stolní lampa rozlévala na koberečky kalnou louži světla a ozařovala košíček s šitím vedle stolu. Joss se na něj dlouho a nehnutě dívala. Při představě, že ty malé nůžtičky používala její matka a na prstě že mívala tenhle stříbrný náprstek, se jí bolestí sevřelo srdce. Váhavě sáhla po náprstku a navlékla si ho na prst. Padl.

Na dně šicího košíčku ležel klíč, ztracený mezi hedvábíčky a bavlnkami – malý ozdobný klíček. Joss podvědomě vytušila, že se bude hodit do klíčové dírky psacího stolu.

Zvedla se, rozsvítila lampu na desce stolu a zadívala do přihrádek, které se objevily pod zvednutým víkem. Byly úhledně srovnané. Naráz bylo zřejmé, že stůl patřil její matce. Joss usrkla ze sklenky a sáhla po svazečku dopisů v jedné z přihrádek. S podivným pocitem, zpola provinilým a zpola vzrušeným, stáhla stužku, jež držela hromádku pohromadě.

Všechny dopisy byly adresovány její matce a všechny odeslala jakási Nancy. Zběžně je prolétla, zvědavá, co je ta Nancy vlastně zač. Jak se zdálo, důvěrná přítelkyně a pěkná drbna, bydlící v Eastbourne. O matce se Joss z dopisů nedozvěděla vůbec nic, zato o neznámé Nancy spoustu. Se shovívavým úsměvem stužku zase utáhla a dopisy vrátila na původní místo.

Ležela tam pera, lahvička inkoustu, sponky na papír, kartičky, obálky, všechny nezbytnosti plně vytíženého člověka; zásuvka přetékající nepoužitými hlavičkovými papíry, v další zásuvce byl pouze poznámkový sešit. Joss ho zvědavě vytáhla a otevřela. Na předsádce bylo písmem její matky napsáno: „Mé dceři Lydii.“ Joss zamrazilo. Copak si její matka byla tak jistá, že Joss přijde do Belheddonu? Že jednoho dne usedne na tuto židli k tomuto stolu a bude otvírat zásuvky jednu po druhé, dokud nenajde – rozevřela notes – ne deník, jak zpola čekala, ale jen prázdné stránky, nedatované.

A přibližně uprostřed notesu jeden kratičký nadrápaný odstavec:

Dnes přišel opět, bez varování a bez slitování.

Můj strach mu dodává sílu –

„Joss?“ Při zvuku Lukova hlasu ode dveří leknutím málem vyletěla z kůže. Měl na sobě župan a i na tu vzdálenost cítila jemný závan jeho vody po holení.

Bleskově notes zaklapla a zhluboka se nadechla.

„Co je? Stalo se něco?“

„Kdepak. Vůbec nic.“ Strčila notes zpátky do zásuvky, stáhla roletu přes horní desku a zamkla ji. „Ten stůl patřil mé mamince. Je strašně zvláštní číst její dopisy, vidět věci, co…“

Můj strach mu dodává sílu –

Komu, prokristapána? Koho se její matka tolik bála a proč o něm psala do jinak prázdného notesu, který nechala zvlášť schovaný pro Joss?

Když potom ležela v sloupkové posteli s nebesy a civěla na hedvábnou výšivku v temnotě nad hlavou, zaboha nedokázala zavřít oči. Luke po jejím boku se propadl do neklidného spánku téměř okamžitě poté, co se položil na polštář. Oba byli udření až k nevíře. Koneckonců, den pro ně začal v Londýně v pět ráno a teď, o půlnoci, už byli uhnízdění v Belheddonu, který bude teď jejich domovem, ať se děje, co se děje.

Když Joss nepatrně pohnula hlavou doprava či doleva, mohla vidět čtverce hvězdnaté oblohy, prosvítající okny na protějších stranách ložnice. Jedno okno bylo v průčelí domu a vyhlíželo na příjezdovou cestu od vesnice, druhé bylo otočené k zadní zahradě a nabízelo pohled na jezero a dále za něj, přes živý plot k ústí řeky a ještě za ním na Severní moře. Luke původně zatáhl závěsy, těžké, vyšívané vlnou, s dvojí podšívkou proti chladu, přepychové. Při pohledu na ně Joss pocítila vděčnost za jejich tloušťku, chránící před průvanem, ale přesto je nejdřív roztáhla, a teprve potom si zalezla do postele. „Působí to na mě moc klaustrofobicky,“ vysvětlila Lukovi, když si lehal vedle ní. Jeho jedinou odpověď představovalo po pár minutách tichounké zachrápání. Venku osvětlovala měsíční zář zahradu jako denní světlo a zmrzlé jiskřičky se slévaly do jednolitého ledového povlaku. Roztřesená Joss se schoulila hluboko pod přikrývku – moderní výrobek, vyšívaný přehoz, byl pečlivě složený a bezpečně schovaný – a vychutnávala spolehlivé teplo svého manžela. Kradmo mu rukou zalapala k rameni. Zatímco se k němu snažila ve tmě co nejpohodlněji uvelebit, přehlédla lehký pohyb v koutě pokoje.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Dům ozvěn.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.