Sára Saudková

TICHO

KALIBR

Ticho

Copyright © 2020 Sára Saudková

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6873-6

Tichu, které je vůči hluku bezbranné, ale je mnohem moudřejší.

Lidi toho moc napovídají a nařvou. Ticho je jediná cesta, která nás vyvede z bažiny zvuků, slov a všeho toho kraválu. A na jejím konci je poznání.

PROLOG

Oldřiška, reminiscence

(polovina listopadu loňského roku)

Oldřiška se zavřela v kanceláři jako promrzlý turistado spacáku. Kdyby mohla, zatáhla by zip před tímto dnem, těmi, které už zmizely v nenávratnu, stejně jako před těmi, které se k ní teprve řítí. Za všemi lidmi, které znala. Za vzpomínkami, které ji pronásledovaly i ve snech.

Pořád se jí vracely.

Už ne tak často a hodně zředěné, ale pořád tam někde v hlavě byly. Navštěvovala i policejního psychologa. Z příkazu šéfa i vlastního pudu sebezáchovy. Musela se vypořádat s pocitem, že tenkrát, před rokem, udělala chybu, že měla být rychlejší. Obezřetnější. Předvídavější. Stále se jí vynořoval před očima obrázek polomrtvého kapitána Marka, chyběl kousek, aby rozrazil dveře smrti. Tisíckrát si v hlavě přehrávala ten deštivý večer. Beznaděj a hrůzu, že jí ten mladej kluk umře v náručí. Něco se v ní tehdy zlomilo. Jako by její masivní ocelovou podstatu narušila drobná, nepatrná prasklina.

Zatím o ní ale věděla jen ona sama. Ta nepatrná jizva strachu jí připomněla: Jó, holka, jsi zranitelná. Nejsi takovej tvrďák, jak si myslíš. A kdykoliv se to může podělat znovu. Kdykoliv.

Oldřiška převalovala v hlavě myšlenky jak bezzubé dásně tuhou flákotu masa. Jsem slabá? Už nikdy nebudu jako dřív. Smrt, nebezpečí, rizika spojená s její prací. Nic z toho ji opravdu neděsilo. Nikdy se nebrala zbytečně vážně a blízkost smrti není sice úplně nejlepší soused, ale zvyknete si. Začala se ale bát, aby kvůli ní neprojel život někdo z jejích lidí. Ta obava ji načas ochromila. Svírala hrdlo její odvahy.

Dostala dva týdny na zotavenou. Zajela do Brd ke známému kolegovi na chalupu. Dopřávala si ticho. Jistě, vynořily se všechny ty porůznu poschovávané strachy a nepříjemné, vlezlé otazníky, lezly po ní jak hladová klíšťata a hledaly místo, kam se zakousnout. Bylo to hnusné a bolestivé. Ale Oldřiška potřebovala být sama a v tichu se se svými parazitickými démony poprat. Nechat je nacucat a pak je nemilosrdně rozdrtit. Bez pilulek. Bez konzultací s psychology, které stejně moc neposlouchala a upřímně je ani nebrala vážně, i když je na příkaz vedení párkrát navštívila.

Vystřídala dva. Nechala je vypovídat a v duchu si jen říkala, kamaráde, ty sám máš problém. Nejdřív to s ní zkusila MUDr. Prášilová, pětatřicetiletá psycholožka, ošlehaná zkušenostmi policejního vyjednávače i konzultacemi s vyhořelými vyšetřovateli, kterými už tak prosákl kontakt se zločinem, že bylo těžko rozeznat, na čí straně jsou.

„Pomohu vám zbavit se výčitek a pocitu viny. Jsou zbytečné a stahují vás dolů. Neměla byste o sobě pochybovat. Procházíte teď závažným procesem sebezpytování a nemělo by to přerůst v sebemrskačství. Musíte se toho balastu zbavit.“

„Drahá Ivo, můžu vám tak říkat?“ naklonila se k ní tehdy Oldřiška. „Nechejte mi moje pocity. Díky nim jsem narvaná otázkama. A já potřebuju otázky a potřebuju pochybovat. O všem, o všech a hlavně o sobě.“

„To není zdravý přístup, zničí vás to.“

„Mám svý démony a jsem s nima v cajku. Bez nich budu dobrá tak leda na to, abych proškolovala hňupy ve spolku pro genderovou rovnost.“

„Tak čeho se tedy bojíte?“

„Leda toho, že vyměknu a že mě ta opatrnost oškube jak starej lichvář. Připosranej kriminalista, to nejde. No uznejte. Musím se s tím poprat sama.“

„Ale…“

„Ivo, neberte si to osobně, ale jestli jsem dobrej policajt, tak jen proto, že neposlouchám dobrý rady. A že mám bordel ve vlastním životě, kterej mě nutí soustředit se na marast někde jinde. Já nepotřebuju bejt harmonická osobnost. Já potřebuju bejt vomlácená jak hrnek po dědovi.“

„Chápu. Pak vám ovšem nedokážu pomoci. Ale nasměruji vás na kolegu Severáka, jeho jméno je příznačné pro metodiku, kterou používá.“

„No tak sem s ním, ať to máme za sebou. Děkuju vám. Se mnou byste zbytečně ztrácela čas. Vím, že jste dobrá.“

Za pár dnů už seděla na pohovce u MUDr. Severáka: „Tak co se mnou, Borisi, provedeš?“

„Vedení si přeje tvoje psychologické konzultace, milá Oldřiško. To přece víš.“

„Tak se domluvme, kdo bude koho léčit. Jak se tak na tebe dívám, u tebe by to přineslo větší efekt,“ zahlaholila Oldřiška hned ode dveří ordinace. „Můžu si tady zapálit?“

„Samozřejmě že ne.“

„Výborně,“ Oldřiška odfoukla dým Severákovi do tváře. „Tak mi sem přival nějakou svou publikaci nebo diplom, ať mám na co odklepávat.“

„Vůbec ses nezměnila.“

„To je lichotka, že?“ usmála se jízlivě.

„Co mi zbývá, tebe nejde urazit ani vytěsnit.“ Boris se jí zahleděl přes cigaretový dým do tváře. „Chybíš mi.“

„Pět let, kamaráde, pět let. Nemusíš drancovat svý svědomí. Je to minulost.“

„Pro mě ne. Chci tě zase vídat.“

„Borku, jsem tady správně kvůli tomu, abys mě psychicky stabilizoval, a ne mě tahal do postele. Nebo se pletu?“

„Oldřiško, znám tě. To druhé by mi šlo mnohem líp. Na to první si troufne leda blázen.“

„Tak mi to tady podepiš, že máme za sebou sezení. Ležení nemusíš zmiňovat.“ Tak teda pět let, prolétlo jí hlavou. Policejní školení v Beskydech. Hádali se tam spolu o liberálních proudech ve Státech, kterým on fandil.

„Jsou to jen zasraní levičáci, kteří se udělají do trenclí, sotva zahlídnou zrzavej fous z Lenina. Jsou to hysteričtí, uvřískaní kašpaři, chtěj spasit svět, ale na cizí účet. Ve skutečnosti zvládnou tak leda okrást ty, co makaj. Takovejch tady už bylo, kteří chtěli rozdávat z cizího. Pamatuj, Borisi, na světě není spravedlnost a neexistuje rovnost. Nikdy nebyla a nebude. Můžeš si hulákat s těma svýma demokratama a zelenejma hlenama, nebo jak si ti fanatici z Greenpeace říkají, jak chceš, ale tak to je.“

„Ale tady jde přece o nastavení světa. Aby nebyli trestáni lidi svým původem nebo tím, že se jen blbě narodili. Každý by měl mít přece právo na…“

„Leda hovno, milej zlatej. Na světě byla vždycky smrt a život. Bohatství a chudoba. Jsou tu blbci i géniové. Krasavci i ohavy. Skvělí lidi i zmrdi. Zdraví a nemocní. Ženský a chlapi. A nemůžeš chtít, aby se to smíchalo a všichni měli ode všeho stejně. Nebo aby byla jen ta jedna polovina z obou protipólů. To je, jako bys zrušil sever nebo noc nebo mráz, protože ti připadá jih a den a teplo víc sexy a příjemnější. A Země by neměla bejt kulatá, protože hrany se cítěj vyčleněný. Ty vole, tak to je pičovina. Jestli to krákorá ta jejich americká vohyzda Pelosi a ti její zfanatizovaní vojebové, tak jen doufejme, že se to nepřenese přes oceán až sem. To by byl konec.“

„To ale hodně zjednodušuješ, Oldřiško. Nejsi přece tak hloupá, abys nevěděla, že je to složitější. A že tahleta unáhlená rezolutní tvrzení nefungují.“

„Jenže věci jsou ve skutečnosti jednoduchý. To jen ty a ti pošahanci, kterým tak zvlhle fandíš, to vidí složitě. Svět je jednoduchej a funguje bez ohledu na to, jak to lidi hodnotí. Je to jednoduchý tak, že to dokáže pochopit jen takovej primitiv, jako jsem já, ty zakomplexovaná překomplikovaná truhlo.“

„Zkus mě taky trochu vyslechnout, Oli. Nemůžeš všechno hned šmahem odsoudit. Ani nevíš, co říkáš, a já…“ Boris to nevzdával.

„Jestli ti to pořád není jasný, tak ti to řeknu úderněji.“

„Nechci se s tebou hádat.“

„Chceš se se mnou vyspat a teď máš nahnáno, že po tý hádce jsi mě naštval a nic z toho nebude.“

„Oldřiško, to si děláš legraci. Takhle bagatelizovat všechno. Vždyť si jen povídáme a já…“

„Tak chceš?“

„Co prosím?“

„Tak za deset minut u mě na pokoji. Když přijdeš, dáváš mi tím za pravdu, že všechno se řídí úplně jinýma pravidlama než nějakou zajebanou sociální spravedlností.“

A tak toho večera přesvědčení doktora Severáka o nutnosti reformovat svět a zabalit ho do všeobjímající liberální demokracie jako do plínky, pochopitelně tou posranou stranou dovnitř, hezky roztálo. Alespoň dočasně. Podlehl Oldřišce. Předně proto, že to byla samice, a ne nějaká androgynní bytost s nejasným uspořádáním chromozomů. Taky mu imponovalo, až dráždivě, její urputné odmítání názorů, které pozvolna prorůstaly společností. Rozcupovala mu je před obličejem jak smradlavé fusakle a s výsměchem hodila do škarpy. Ta její vzdorovitost! A především proto, že se s ní konečně cítil jako muž. Dovolila mu chovat se jako chlap, který se nezakuckává ohledy a feminismem. Z jejího pokoje se vrátil rozkouskován na jednotlivé prvky. A už nikdy je nedal dohromady tak, jak byly před tím.

Ne že by se kompletně přerodil ve svých názorech, ale už nestřílel jak šílenec tam, odkud cítil přicházet jiný názor. Byl to půlroční vytrvalostní překážkový běh v drsném terénu. Tak nějak by připodobnil období, kdy se sblížil s Oldřiškou. Kdyby bylo po jeho, běžel by s ní dál. Bylo to vyčerpávající soužití, a kdykoliv myslel, že už má cílovou pásku na dosah, trať se znovu zkroutila do nepřehledné zatáčky. Nikdy nevěděl, na čem je.

„Hele, Borisi, nepotřebuji, abysme spolu trávili každou volnou chvilku. Ani se nechci usadit. Říkám ti to na rovinu už od začátku. Jsem divokej kůň. Nemůžeš mě držet. Spadneš ze sedla.“

A tím slibný příběh skončil. Boris si ovšem i po letech uvědomil, že ještě zdaleka neodezněl. Jako dobrý parfém, který nikdy úplně nevyvane a pořád se připomíná.

A teď tu seděla před ním. Pořád stejně přitažlivá. Pěkná ženská oděná v nepochopitelně mužské povaze. Drze mu vydechovala kouř do očí a tvářila se, že jde léčit z posttraumatické deprese ona jeho.

Nakonec to tedy vyřešila po svém.

Vždycky si dělala všechno po svém. Proto ta chada v Brdech. Odmítla nabízené kolo i košík na houby. Na obojí se tvářila, jako by jí podávali suché z nosu. Hovorný majitel se horlivě pídil, zda přece jen něco nepotřebuje, a že bydlí hned dole ve vsi a cože tak sama. Když viděl, jak si odnáší z auta basu piv a vrací se pro další, už se raději na nic neptal. „Mám všechno, co potřebuju. Klíče vám pak hodím do kastlíku,“ zahlaholila ode dveří a pak už ji neviděl.

Opravdu nesdílela úplně dojem vedení, že by si měla dát nějaký čas na oddech. Nesnášela ty řeči, že vypadá přepadle a unaveně. Že na ženskou je to obrovský zápřah, dělat na kriminálce.

„Poslyšte, dělám tuto práci právě proto, abych se vyhnula podobným ohleduplným kydům. Nepotřebuju přebalovat ani přepudrovat. Vypadám, jak vypadám, a zabitejm je u prdele, jestli je vyšetřuje pěstěná a vyspaná baba, která jí pětkrát denně a ve čtyři končí, protože má jógu a kroužek sebepoznání. Je to moje volba, jasný?“

„Je to obvyklý postup, Oldřiško. Aspoň čtrnáct dnů. Jste pro mě nepostradatelná, ale potřebujeme vás čerstvou a dravou. Sama uvidíte, co to s vámi udělá.“ To už naléhal i podplukovník Liezner.

„Dobrá, vyprázdním si kebuli. Jenom dva týdny. A chci vědět, co se děje.“

„Beze všeho. Stejně budu rád, když budete k zastižení. Pro každý případ.“

Táhly se za ní nevyčerpané dovolené jak smrad z přetopené tramvaje. Zavolala Oskarovi. Věděla, že ten převrhne své laboratorní sklo nadšením, až zjistí, že si jeho Oli konečně po letech dopřeje volno. V blahé víře, že jejich setkání nebudou mít průběh jak zrychlený klip. Jeho radost ale přeťala jasným: „Pojedu pryč. Chci být sama. Ozvu se ti. Možná.“

Takže teď sedí v chladné chatě.

Zápolila s ohněm v kamnech. Déšť zaléval louku a vítr mával odevzdanými větvemi bříz. Oldřiška do sebe nalila pivo. Navlékla pohorky a pláštěnku a vyrazila nazdařbůh do kopců. Fascinovaná divokou prázdnotou brdských lesů a planin šlapala mezi tloustnoucími prameny rozlitých kaluží. Tak báječně sama! Kdo by vytáhl paty do takové sloty. Vítr se hádal s deštěm. Mraky se hrnuly uhasit už sotva doutnající slunce. A Oldřiška šla a za sebou nechávala čvachtavé stopy.

Mozek znovu otevíral vzpomínky na předešlý případ. Na osudy těch, kterým už nebylo pomoci, zbylo jim jen právo na satisfakci. Na příběh zoufalce, kterému se oběti náhodně připletly do cesty. Všichni ti zemřelí a žijící jí dělali společnost a ona jednoho po druhém zpracovávala, tak jako dračky derou peří, až z nich zbude jen malé duté brko. Prošlapávala se marastem bažinaté cesty i své špinavé práce. Vyklidit to všechno z hlavy. Až na dřeň. Až k absolutnímu tichu. Když už i poslední vlákno nepromokavé látky přišlo o svou pověst water resistant, otočila se a zamířila zpátky.

Kalhoty se jí každým krokem lepily na nohy jako kůže malých chladnoucích mrtvolek. Zdálo se jí, že v botách vyčvachtala z vody pěnu do kapučína. Po třech hodinách kymácivého pochodu, který víc připomínal chaotické hledání ztracené cesty, dorazila zase k chatě. Sehnutá před vlezlým náporem deště. Prsty ve vyždímané kůži vytáhla klíč a zabořila ho do zámku. Poprvé po nadlidsky dlouhé době nemyslela na nic jiného než na horký čaj. Na to, až ze sebe mlaskavě odlepí hadry a svede boj s botami, jejichž tvar a barva se dávno ztratily v blátivém zábalu.

Zalezla do titěrné sprchy. V bojleru to nejdřív zaškrundalo jak v hladovém břiše. Čúrek ledové, pak vroucí vody. Neuhnula před žádným. Vzhlížela k zašlé sprchové hlavici jako ke smilování a ono přišlo. Proud střídavě horkého a vlažného blaha ji jemně fackoval po tváři a celém zkřehlém těle. Poslouchala to šumění s hlavou zbožně zakloněnou ke zdroji, jako by poslouchala nedělní kázání. Dokud ohřívači nedošel dech.

„Kurvafix!“ uskočila před nečekanou ledovou kudlou, která zlomyslně zakončila sprchovací obřad a projela jí kůží. Rychle nahmatala páku a ukončila tu mrazivou řezničinu. Zabalila se do osušky. Dlaní setřela zamlžené poloslepé zrcadlo a usmála se sama na sebe. „Jo, to zvládneme, holka.“

Ticho přerušilo pískání konvice. Klokotavě zalila pytlík čaje v baňatém čtvrtlitrovém hrnku. Navlékla se do tepláků a tlustých ponožek. Ukrojila si dva krajíce chleba z místní samoobsluhy. Fascinovalo ji, jak omezený výběr tu mají. Když procházela s nákupním košíkem, přivedlo ji to zpátky do dětství. Prázdniny u babičky na vsi. Ta jistota světa, ve kterém není třeba dlouho přemýšlet, zkrátka jeden druh chleba, rohlíky, nějaký sýr, troje sušenky, trvanlivý salám, nóbl vídeňské párky a kafe standard. A eskymo na cestu. Přinášelo to zvláštní druh zklidnění.

Vhodila dvě kostky cukru do medově zbarveného čaje. Tikající hodiny uklidila dávno na chodbu. Poslouchala ticho. Nebylo ani trochu děsivé. Cítila záchvěvy srdce. Svůj dech. Oddávala se mu. Cinkot lžičky, když jí narážela o stěny hrnku, působil hromotlucky a nepatřičně. Přetlačovala se s tichem o dominanci, ale jen z nezbytnosti.

Zalezla do postele a stránky knihy otáčela tak jemně, jako by to byly pavučiny. Když se přikrývala těžkou peřinou, zpomalila pohyb tak, aby se jeho zvuk rozprostřel pokojem až do neslyšitelna. Božské ticho. Bylo jako tichý zabiják, který nenápadně likviduje uřvané běsy v její hlavě.

Ráno se probrala krátce po osmé.

Kdy naposledy spala tak vydatně? Kdy naposledy neprocitala s případy rozevírajícími se před ještě dospávajícíma očima jako nedělní New York Times? Kdy naposledy nevstala jen tak, s prázdnou hlavou a zvířecí chutí k jídlu? Boty vyschly až k večeru, tak se přes den válela nebo jen tak naboso vysedávala před chatou.

Než sem na brdskou samotu dorazila, byla otrávená z toho, co tu bude pohledávat. Teď ji nic takového netrápilo. Neměla program. Nikoho nečekala. Nikam nespěchala. Nevěřícně se den co den probouzela s obřadně lehkou myslí. Opatrně čekala, jestli na ni nevybafne nějaký zádrhel, problém, průšvih, který chce podrbat a vyřešit. Ale nic. Zbylo jen ticho. Po deseti dnech přestala vnímat, zda je úterý nebo pátek.

Zavolala Oskarovi. „Oski, budeš dnes doma?“

„Oli, panebože, volám ti každej den. Proč mi to nebereš?“

„Odseděla jsem si povinný volno.“

„No, to je dobře, potřebovalas to. Ale stejně. Ani jsi mi neřekla, kam jsi odjela.“

„Nebyl důvod. Tak budeš?“

„Ano, ano! A jak ses vůbec měla? Povídej!“

„Mám vymeteno jak v hladovým špajzu. Takže jo, jsem zrelaxovaná, až mi z toho šibe. Vrhnu se nejdřív na tebe, pak do práce. A mám chuť na pořádnou flákotu masa.“ A zavěsila.

Oskar, jeden z jejích nápadníků vytrvalců, kterému neustále unikala cílová páska, ale ze všech snaživých borců k ní měl nejblíž, si oddechl. Nečekal, že by se jí něco zlého stalo. Zvykl si, že s Oldřiškou nebude nikdy nic najisto a podle plánu, a už vůbec ne podle něho. Pořád se mu vzdalovala a pak se zas nechala doběhnout, aby si s ním pohrála a znovu zmizela. Tak neuvěřitelně svéhlavá a nepoddajná. Mávala s chlapskou ješitností jak s proprděnými slipy. A přesto ji měl rád. Jako ještě nikdy nikoho. Věděl, že to bude vždycky spíš ona, kdo by je ubránil před napadením, kdo bez obav vystřelí a kdo potáhne flám.

Jenže on ji potřeboval chránit před ní samotnou. Měla v sobě příliš mnoho kuráže a žádnou stopku. Žádnou sebelítost. Sebelásku. Nic z toho. Byla zranitelná a až nelidsky laskavá, ale fanaticky se tomu bránila. Věděl to. A miloval ji. A teď byl rád za to pořadí, v jakém měl před ni nastoupit. Nejdřív on, pak práce.

Velký pokrok.

Oldřiška byla zpátky.

Kapitola 1

25. února, poprava

Nenápadná postava v šedých teplácích, vojenské parce a obličejem ponořeným až po obočí v černé čepici s kuklou se připravila. Zhluboka dýchala jako před startem, který nechce pokazit. Věděla, že nastal vhodný okamžik. Čekala na to tak dlouho. Nesmí udělat chybu. A že žádnou chybu neudělá, o tom byla přesvědčená. Všechno jí šlo na ruku. Mrholí, nikde ani náznak života. A ten blázen určitě vyjede. Vždycky vyjíždí, bez ohledu na počasí.

Přesto ji prostoupil naprostý klid, skoro se zdálo, že se nepatrně usmívá. Uleví se jí? Nebude jediný člověk na světě, který by si na to otevřel nejdražší láhev vína a zapil tu radostnou zvěst, že je po něm. Dnes jim všem dodá důvod, tu vývrtku, kterou vytáhnou těžkým aromatem prodchnutý korek a hltavě vypijí zádušní láhev až do dna.

Všechno bylo připravené. Mrkla na svého přítele, Hugo se tvářil vyrovnaně, skoro i dychtivě. V uších ji doprovázela melodie „Bone Dry“ od Eels, měla ráda hudbu stejně jako ticho. Schválně se protloukali houštím, aby nezanechávali v rozměklé stezce stopy. Musí jet tudy. Jasně, určitě pojede tudy.

Na rozdvojce cest ležel padlý kmen. Nebylo snadné ho tam přitáhnout, ale když máte cíl, dává vám do rukou obrovskou sílu. A taky nápaditost. Bude tak mít jedinou cestu na výběr. Znala ho. Nebude se chtít protloukat krkolomnou stezkou, obzvlášť když cedule už z dálky zářivě hlásá „Nevstupovat, práce na odstranění popadaných stromů“. Přitiskla ji připínáčky k věkovité kůře javoru už včera ráno, hlavně na nic nezapomenout.

Vytáhla z batohu nylonové vlákno. Kdo by řekl, že bude tak obtížné ho pevně utáhnout. Pořád prokluzovalo mezi prokřehlými prsty. Výsledek ji potěšil, lanko drželo pevněji než jarní pihy, zařezávalo se jí ostře do boků, když se do něj plnou vahou zhoupla. Překvapilo ji, jak dokonale splývalo s okolím, působilo jako dlouhé laso babího léta, po kterém se v září vznášejí neposední pavoučci s touhou dobývat nový svět.

Za dvacet minut by tu mohl být. Došla k potoku překontrolovat jámu. Mezi čerstvou kančí orbou nevzbuzovala odrytá zemina žádnou pozornost. Dokonce to vypadalo, že na ní divočáci v noci ještě zapracovali. Ovládl ji klid. Oblohu proťal stín vrtulníku, hnal se s odstupem za hřmotem motoru jak ponížený lokaj. Zaslechla zapraskání drobného klestí a namrzlého listí. Už se blížil. Dej bože, ať je to on. Schovali se za objemný kmen uschlé vrby. Tiše vyčkávali a zachytávali všechny zvuky přicházející tím směrem a jejich mozky je okamžitě přepočítávaly na smršťující se vzdálenost.

Teď! Vše se odehrálo ve zlomku vteřin. Nestačil ani zabrzdit, neměl příležitost pochopit, co se s ním stalo. Kolo se v plné rychlosti prudce zabejčilo. Zdálo se, že se jeho valivá energie na vesmírný mžik přetahuje s pružností nicotné, ale přesto vzpurné překážky. Pak se zadní kolo vzepjalo jako vlna tsunami a vyhodila jezdce ze sedla. Bylo slyšet těžké žuchnutí, bolestivý řev a přerývané zvuky dopadu, jak tělo v přemetu bezmocně dvakrát vyměnilo zem za vzduch. Pak zůstalo ležet a jen hlasitě sténalo.

Jezdec jen pomalu přicházel k sobě. Velmi pozvolna a opatrně se zvedal na loktech a ohmatával si končetiny. Rozmrzele míchal skuhrání s nadávkami. Zdálo se, že i trochu fňuká. Z rozedřených cyklistických kalhot na kolenou a na boku prosakovala čerstvá krev. Po čtyřech se hrabal zpátky na cestu. Bicykl ležel jak střelená srna v příkopu, jedno kolo změnilo svůj tvar do cyklistické osmičky, druhé se ještě v poslední křeči drnčivě dotáčelo. Sedl si na zem a šátral po ledvince kolem pasu.

Beze slova ho sledovaly dva páry pozorných očí. Oba pozorovatelé klečeli za odumřelým dubem a právě se chystali nalepit tento přívlastek i na vzdychajícího muže na cestě. Budil ve své zuboženosti až lítost. Ale žádná lítost nebyla dost silná na to, aby přeměnila nenávist popravčí čety v soucit.

Opatrně rozevřela kapsu a povytáhla její obsah. Její parťák se důvěrně naklonil blíž a hned pochopil. Prudké švihnutí dlaně vpřed byl jasný pokyn. Nebylo nutné nic dodávat. Podívali se na sebe a beze slova vystartovali. Jdeme na to. Supějící chlap na cestě si jich v poslední vteřině všiml, ale nestačil zareagovat. Všechno proběhlo jako ve snách. Hugo po něm skočil první. Položil ho, nic nechápajícího, na lopatky. Držel ho v šachu. Jeho zuřivý, úporný pohled se nešťastníkovi zařezával do mysli a přikovával ho k zemi.

„Co se děje, pomozte mi! Neblázněte, to bolí. Pomóóóc!“

„Drž hubu!“ vyštěkla na něj.

Odvlekli ho roštím dolů k lenivě protékajícímu potoku. Rozrýval nohama mokvavou rýhu plnou tlejícího a hopsavého listí. Opřeli ho o pařez, jako by ho usadili na trůn. Svázala mu ruce za zády. Netroufal si křičet. Kdykoliv se mu vydral z hrdla tísnivý skřek, její parťák mu uštědřil bolestivé rány. Doběhla pro kolo a odtáhla ho mimo cestu. Kolař se pokusil zvednout, bylo to stejně marné jako vysedět z vařeného vejce kuře. Její společník ho zavalil vahou vlastního těla, až chudák dopadl zpátky na tlející křeslo.

Přistoupila k němu, stáhla mu helmu a sobě kuklu. Nechápavě na oba zíral, prosebně a tázavě.

„Co? Proč? Odvažte mě, domluvíme se.“ Když se nedočkal odpovědi, přidal jen opakovaně „Prosím“.

„Otevři hubu.“ Poslušně splnil zadání, snad v chatrné naději, že se něco změní, že oddálí to, o čem ještě ani netušil, že se chystá. Nacpala mu mezi čelisti plnou hrst něčeho bílého, měkkého. Vonělo to po mýdle. Zachroptěl. Vyvalil oči, špatně se mu dýchalo. Těkal očima mezi ní a jím. Těžko říct, koho se bál víc, bolest mu zatím působil jen on. Ale její klidná tvář ho děsila. Byl v ní čitelný příslib něčeho strašného, co mělo teprve přijít.

A přišlo.

Nožem rozřízla jeho přiléhavé zateplené kalhoty od pasu k rozkroku. Vypadala, že jediné, co ji mrzí, je nezhojitelná jizva, kterou právě značkovému ohozu Enduro dopřála. Věcně obnažila jeho mužství. Zděšeně sebou zavrtěl. Dala si záležet na tom, aby ji celou dobu měl na očích.

„Běž na stranu, ať o to nejlepší nepřijde,“ hlesla důvěrně na přítele. Poodešel, aby nezakrýval nešťastníkovi výhled, stále ale připraven kdykoliv zasáhnout.

Muž se začal zalykat slzami, přerývaný dech právě skákal po nejvyšších alpských vršcích. Uchopila jeho povadlý úd. Jako by se ten zamlklý obyvatel nohavic a dobyvatel dámských stehen dovtípil, o co jde, začal se teleskopicky zasouvat.

Divoce se pousmála a začala ho masírovat. Byl to absurdní výjev. Navzdory chladu. Strachu. Nepohodlí a bolesti. Navzdory tak asexuální situaci, kdy se válel prochladlý, zraněný a vyděšený v pustém lese, obklopen podivnou dvojicí bez možnosti se s nimi rozumně domluvit… Začal se topořit, možná to byl bílý prapor smíření, který naivně a zoufale volal po ukončení bitvy.

Svázaný muž se koupal ve vlastním potu. Ani nevnímal sedřenou kůži na nohách a ramenou, ani řezavé rány, které schytal od toho druhého. Jestli si chlap může něco přát před koncem, tak rozhodně to, aby byl ušetřen pohledu na ostří nože, které se od jeho očí blíží dolů k tříslům. Už nedbal na bolestivé sevření, kterým ho její přítel držel v šachu. Mrskal s sebou v jakémsi křečovitém morbidním tanci. On, jediný sólista na odlistěném parketu.

Projela jím krutá bolest. Pokračovala v práci. Zařezávala se do tkáně. Pomalu, aby si mohl uvědomit každý jednotlivý tah nožem. Šílel bolestí. Jeho dávivý řev narážel na nepropustnou bariéru textilu v ústech. Cítil, jak přeťala polovinu trubice a jak mu visí už jen na její polovině. Klín se mu nezadržitelně zatápěl krví. Pak, ve zpomaleném rytmu, dokončila zbytek. Na krku a ve vytřeštěných očích mu praskaly žilky. Vydával ze sebe chroptivý ryk slitý s drásavým nářkem. Zamávala mu svou trofejí před slzami zalitýma očima.

„To máš za všechny, zmetku. Teď dáš pokoj.“ Opovržlivě se od něho odvrátila. Mrkla na Huga. „Je tvůj, dokonči ho.“

Následná devastující poprava byla jen zdánlivým vysvobozením ze zažitého pekla, jen ho však přesunula do jiné mučírny. Úpěnlivě vřískal i přes prádlo, které se mu dralo z úst. Dívala se na něj, s odporem a beze slova. Díval se na ni, tvář zkřivenou mučivou grimasou. Vykřičník, který vyzařoval jeho pohled, se pozvolna měnil v otazník, a pak, než dočista ztratil vědomí, se srovnal do pokorné tečky. Jeho dohasínající tělo řičelo „ne“, jeho duše se drala na vzduch a smířeně šeptala „já vím“.

Byl konec.

Naznačila příteli, aby ho už nechal. Byl tak zabrán do práce, že ji skoro nevnímal. Až napodruhé, když masakroval bezvládné tělo, se zastavil. Odkutáleli zvadlého kolaře do jámy. Bylo snadné ho zahrnout zkypřenou hlínou. Zadusat a zatížit kameny a větvemi. Jako razítko na hrob přistál pařez. Místo růží bylo zasypáno posledními mrazíky zkrouceným a vlhkem zčernalým listím a ohryzanými šiškami. Překontrolovala terén. Krev se rychle vsakovala do země a nabírala všudypřítomnou barvu hnědého zmaru.

Nic nenasvědčovalo tomu, že se zde právě odehrál zrychlený polní soud s následným vykonáním trestu. Potok si dál nevzrušeně ševelil. Okolní stromy byly němými svědky a jen nepatrnými pohyby větví naznačovaly tichý souhlas. Vyhrabali se zpátky na cestu. Popadla zchromlé kolo a společně se vydali pěšinou ven z lesa. Pichlavé větve trnek zachytily kousek hadru, který jí čouhal z kapsy, a stáhly si ho k sobě jako trofej. Nevšímavě a svižným krokem mizeli v šerosvitu.

Nedalo se říct, jestli cítili uspokojení z odvety. Bylo to zvláštní. Nepřítel smeten. Bylo jim to vlastně jedno. Obestoupila je robotická lhostejnost. Nebyl důvod k oslavě. Nic to nezměnilo na průběhu dalších dnů, které měli před sebou. Země se dál kutálela kolem své osy, den bude i nadále střídat svou šichtu s nocí. Jen odstranili figuranta, který hrál falešně svou roli.

Pustila si do sluchátek Eddieho Veddera „No Ceiling“. Přidali do kroku. Soumrak jim šel naproti. Odhodila kolo do kufru. Věděla, že v Košířích je přistaven kontejner. A že jakmile ho tam vhodí, zmizí ten krám dřív, než si zaváže tkaničky. Nepromluvili celou cestu. Všechno už bylo řečeno, nebylo to tíživé mlčení. Když konečně zaparkovali před domem na sídlišti, pousmála se na něho. „Zalezeme si do tepla. A dáme si pořádnou večeři, co říkáš, Hugo? Máme to za sebou, teď už jsme volní.“

Políbila ho na krk, milovala jeho zdravou, živočišnou vůni. Milovala ho celého.

Kapitola 2

3. března, Hrdlořezy, brzy ráno

Oldřiška se svou skupinou zrovna rozjížděla vyšetřování nového případu. Žádná pecka, která by vás mohla vyhodit na hvězdné nebe detektivů. Ano, i v tomto oboru existuje hitparáda zločinů. A když vám přistane na stůl případ sešrotovaného chlápka, který se nějakou záhadou rozhodne ulehnout na koleje a přepočítat hvězdy na obloze, ausgerechnet v okamžiku, kdy projíždí rychlík, nejste z toho úplně orosení nedočkavostí. Jenže případ je případ a pud lovce dokázala Oldřiška vydolovat ze sebe i svých kolegů, i kdyby šlo o krádež prádelní šňůry.

Když tehdy dorazila brzy ráno, skoro ještě za šera, s majorem Pružinou na místo neštěstí, už kolem policejních pásek očumovali místní. Někteří se ani nenamáhali maskovat, jak si fotí odmrštěnou botu i s nohou.

Oldřiška zvedla hlavu od torza těla směrem k policistovi. „Pane kolego, mohl byste těm dobrým lidem vysvětlit, že tady nemají co pohledávat?“ Povzbudivě se na něho usmála. Věděla, že tihle kluci pochůzkáři to nemají jednoduché. Vždycky to schytají podělanou stranou navrch.

Mladík v uniformě došel k hloučku, který se cpal přes zátaras jak hřmotná dvaačtyřicítka do dívčích balerínek. Roztáhl bezmocně ruce jako zvadlý orel a snažil se dav nasměrovat dál od pásky. Promlouval k nim, ale zřejmě příliš slušně, než aby to ta bodrá masa vzala vážně. Nějaký muž, rozený diskutér, s ním rozčileně polemizoval.

Policista se rozpačitě ohlédl za Oldřiškou. Šťouchla do kolegy: „Pružino, hned přijdu. Jdu si nechat poradit vod odborníků.“

Znechuceně povstala a zamířila k čumilům. Vytáhla průkaz a změřila si čilého pana neústupného. „Pane, pokud máte něco podstatnýho k tomu neštěstí, prosím přelezte pásku, sepíšeme protokol.“

Muž chvíli zaváhal, jeho odvaha povážlivě podklesávala v kolenou. „No to nemám. Ale stát tu přece můžeme, ne?“

„Až tu bude jednou ležet vaše děcko, určitě budete skákat blahem, že vám ho očumujou cizí ksichty.“

„No co si to dovolujete, to je nechutný, mám přece právo…,“ nevzdával se a rozhlížel se po podpoře u ostatních, ale pro ty byl najednou neviditelný.

„Máte právo mluvit k věci. Anebo držet pysk. A nezdržovat naši práci.“ Rozhlédla se po zaražených tvářích. Ostatní se začali mlčky rozcházet, trousili se pryč, zahanbeni sami sebou. Vytrvalec stál na místě jak zaražený prd. „Copak, hodláte strčit prst do střev a ochutnat, dokud jsou ještě teplý?“ Oldřiščiny oči zažhnuly směrem ke kecalovi.

Občan-aktivista začal couvat, ale neodpustil si poslední slovo. „Jste divná, no jo, ženská a vyšetřuje…“

„Ještě chvíli mluv a vykoupu ti tu tvou hubu v jeho břiše, troubo.“ Když jí někdo šplhal po provazech trpělivosti příliš dlouho, přecházela v tykání.

Muž zbrunátněl. „Budu si na vás stěžovat, vy nejste normální.“

„Rozhodně nepatřím k tvýmu živočišnýmu druhu, panáčku. Stěžuj si, na takový blby jsme zvyklí.“

„To teda budu, paní…“

„Major Milnerová. Tvoje jméno ani existence mě nezajímá, tak se nemusíš vobtěžovat s představováním.“

Rozechvěle si ofotil Oldřiščinu legitimaci, kterou mu přidržela před rozčileným obličejem a přidala k tomu usměvavý škleb. Pak konečně odpochodoval.

Oldřiška zamířila zpátky k tělu nebo tomu, co z něho zbylo. Zastavil ji ale vzdálený hlas. Patřil mladíkovi, který dosud stál opodál na vydupané stezce podél kolejí. „Promiňte, já bych možná něco…“

Oldřiška naznačila pohybem hlavy, ať jde blíž. „Jméno?“

„Jako moje, nebo toho mrtvýho chlápka?“ hlesl.

„Jak víte, že je to muž?“ Oldřiška se výmluvně ohlédla za sebe na hromádku, teď už zabalenou a přikrytou plachtou. Po srážce s vlakem by tělo, zubožené k nepoznání, mohlo mít všech 63 pohlaví najednou, a stát se tak nekorunovaným králem LGBT komunity.

„Aha, no já myslím, že jsem ho předevčírem odpoledne viděl. Víte, podle těch jeho bot ho asi poznávám. Měl modrý, ale od cementu úplně pokecaný tenisky a v nich ty červený tkaničky. To si hned všimnete, že jo.“

„A vy jste kdo?“

„Aleš. Aleš Vybíralík.“

„A vy jste z módní policie nebo co?“

„Ježiši to ne. Ale bot si docela všímám. Víte, teda jestli je to on, jinak já ho doopravdy neznám.“

Oldřiška se zaštítila trpělivostí. Něco jí říkalo, že toto nebude ztráta času. „Pokračujte.“

„Víte, zrovna prodávám docela zánovní skútr a tady ten, myslím, že to je on, zkrátka narazili jsme na sebe náhodně nedaleko odsud na Mlatě, to je hospoda. Kouřil tam venku ještě s jedním chlápkem. Já tam tehdy hned u vchodu do hospody lepil na lampu takovej ten trhací letáček. No a tady ten chlápek s teniskama tam postával, byl takovej nervózní, pořád se kolem rozhlížel. Neměl jsem z něho příjemnej pocit. Měl kšiltovku naraženou do čela, jako by nechtěl, aby ho někdo poznal. Nebo se mi to tak zdálo. Pak jsem zaslechl, jak říká něco jako: ‚Tak platí. Zítra.‘ A odešel.“

„Mluvil česky? Já jen že tady to bude plný cizáků, co dělaj na stavbách.“

„Jo, znělo to tak. A držel v ruce Hospodářský noviny. To se moc nevidí, že? Takovej trochu exot.“

„Máte nevobyčejnej postřeh.“ Oldřiška uznale pokývala hlavou.

„Jo, díky. No a ten druhej se dal se mnou do řeči. Asi se mu něco povedlo, tak byl sdílnej. Byl zvědavej, co nabízím. Prohlídl si motorku u mě v mobilu, líbila se mu. Za tu cenu by to koupil každej. Hned chtěl, abych mu ji držel. Byl takovej natěšenej, prej to má pro syna. A že hned jak bude mít po výplatě, uděláme kšeft. Já ho nebral moc vážně, nebyl úplně střízlivej, no to já taky ne, ale plácli jsme si.“

„Znáte jeho jméno?“

„Sergij, víc nevím.“

„Ukrajinec?“

„Jo, říkal, že odněkud z Mukačeva, mluvil se mnou slovensky.“

„Patřili ti dva k sobě?“

„Těžko říct, teď jak se hulí venku, tak se tam lidi dávají do řeči a nepoznáte, jestli to jsou kámoši, nebo ne. Vypadalo to, že si domlouvali nějakou práci. Ale jestli jenom náhodně, to fakt nevím. Ten s teniskami pak hned odešel. Pak jsme se oba vrátili do hospody.“

„Byl tam ten Ukrajinec sám?“

„Jé, tak to si nevzpomínám. U stolu vždycky s někým sedíte, ani ho nemusíte znát. Ale myslím, že tam vedle něho byli ještě nějací dva. Já po nich nevejral, jen jsem prošel kolem nich na pány. Mluvil jsem s tím chlápkem vlastně jen venku. Pozval mě ke stolu na jedno, ale já už spěchal domů. Říkal, že mi zavolá, zatím se mi neozval.“

Oldřiška si všechno čmárala do notesu. „Číslo na něho nemáte?“

„Ne, jen on na mě.“

„Kdyby se vám přece jen ozval, okamžitě mě informujte. Tady máte mou vizitku.“

„Dobře. Poslyšte, já myslel, že toho maníka jenom přejel vlak. Vy myslíte, že to bylo něco jinýho?“

„To nechejte na nás. Poslyšte, za kolik si ji chtěl koupit?“

„Myslíte ten skútr? Nakonec jsme to usmlouvali na třicet.“

„To není na tyhle lidi málo.“

„Říkal, že čeká nějaký prémie a ať mu ho den dva podržím. Že pak odjíždí zase na jinou práci. Neptal jsem se.“

„Kde v tý hospodě seděl, nevzpomenete si?“

„Myslím, že hned vedle záchoda. Jak říkám, jen co jsme se dohodli, šel jsem pryč.“

„A teď, takhle brzo po ránu, jste tady proč?“

„Chodívám tudy do práce. Dělám závozníka nedaleko odsud pro Tesco. No, asi jsem vám moc nepomoh’.“

„Mýlíte se. Tady kolega si na vás vezme spojení, kdybych vás ještě potřebovala. Děkuji!“ Oldřiška ho pokynutím nasměrovala k policistovi, který ještě pořád střežil hranici mezi obětí a zvědavými supy.

„Co to bylo, Oldřiško?“ Pružina zrovna prozkoumával násep a probíral se odhozenými plechovkami a zašlými proděravělými igelitkami. Ani nezvedl k Oldřišce pohled.

„Myslíš toho užvaněnýho kreténa z davu? Není nad to si režně promluvit s lidmi.“

„Zaslechl jsem dobře, že si chce stěžovat?“ Pružina se neubránil úsměvu. Věděl, že Oldřiška si nejde pro průšvih daleko, ale taky věděl, že její ostrý jazyk nikdy nešlehá zbytečně.

„Ále. Vlastně mi nakonec prospěl. Jinak bych se nedala do řeči s tím vyčouhlým klukem. Možná mi v něčem pomohl. A co ty, máš něco, Pružino?“

„Jen obvyklej bordel, co lidi vyhazujou z oken vlaku nebo aut. Odpady od tuláků. Nic zvláštního. Nic čerstvýho.“

„A cos taky čekal, kompletní vydání Playboye a porcelánovej servis navrch? Tady? Hele, divný je, že jsme nenašli žádnej telefon. Doklady. Nic. Kdo to dneska nenosí pořád u sebe?“ Oldřiška se bezmocně rozhlížela po zdevastovaném náspu. „Víš co, běž si promluvit se strojvedoucím, dokud se nám totálně nesesype.“ Ukázala směrem k otřesenému, asi padesátiletému muži v uniformě. Seděl paralyzovaně na schůdcích lokomotivy, shrbený pod dekou. Zdravotník mu podával vodu v kelímku, muž sotva vnímal. Zjevně to pro něj byla první, ne zcela vysněná zkušenost. „A chci co nejdřív zprávu z prosektury.“

„Ty už jdeš pryč?“ narovnal se zprudka Pružina, div nezapíchl svůj pověstný rypák Oldřišce do tváře.

„Do hospody kousek vodtuď. Trochu se poptat. A až budeš mít co nejmíň otřesnou fotku toho nešťastníka, pošli mi ji. Na soutěž krásy to nebude, ale já už bych se dnes nedivila ničemu.“

„Nechceš tam hodit?“

„Dojdu po svejch. Potřebuju si srovnat myšlenky. A taky si dát jedno.“

„Teď?“

„Mlč, ksichte. Taky bys chlemtal, až by se ti kroutily fousy,“ odsekla už na cestě k místní kulturní výspě.

Kapitola 3

3. března, hospoda Na Mlatě

Vydala se mozolnatou asfaltkou k městské zástavbě. Jaro už stačilo probrat z kómatu alej přestárlých stromů i posypovou solí usoužené trosky keřů, které ještě nevzdaly svůj zápas o život. Hrdinové nové doby, protože byly ustavičně očuzovány kouřem rachotících náklaďáků, skřípajících autobusů, nervózních aut a nekončící sprškou moči, kterou jim pravidelně dodávali čoklové i jejich otrávení majitelé z nedalekého sídliště. Svěží zeleň čerstvě rašícího listí tu působila až nepatřičně. Bylo jasné, že tady nemá šanci obstát. Její dočasný půvab vezme brzy za své a podlehne všežravé šedivé bezbarvosti.

Ale nejstrašnější na celé té chmurné scenérii byla absence zvuku čehokoliv živého. Ptáci nezpívali. Mouchy nebzučely. Komáři nepískali. Vládlo tu těžkopádné, trýznivé ticho. Bylo to tak nevlídné místo, že Oldřiška přidala do kroku. Aby aspoň slyšela svůj vlastní zrychlený dech. Aby narušila tu dunivou kulisu plíživého ticha dupotem svých podrážek.

Když konečně zahnula na křižovatce do vedlejší ulice, zavadila o zaprášenou kšiltovku, která se válela na obrubníku. Pokračovala dál, ale něco ji přinutilo zpomalit a vrátit se. Znechuceně do ní kopla. I když. Vytáhla igelitový sáček, vždycky jich pár tahala s sebou, a štítivě ji vměstnala dovnitř.

Hospoda Na Mlatě vypadala jako stovky jiných hospod, kterými jsou vystlány okrajové části města jako něžná dopadiště pro ty, s kterými život lomcuje až příliš tvrdě. Vše, až na ostrý pach moči v blízkosti záchodků, tu bylo měkké – polstrování židlí, chabé světlo i pivní pěna.

Bylo krátce před osmou a Oldřišku mile potěšilo, že tu narazila na čilý provoz. Zrovna naváželi novou várku z pivovaru. Hospodský podmračeně prohlížel dodací list, zatímco chlapi zručně sváželi na rudlu jeden sud za druhým. Hliníkové bečky mizely v podzemním sklepení stejně svižně jako o pár hodin později jejich obsah v hrdle štamgastů.

„Dobrý jitro, můžu s vámi chvíli mluvit?“ Oldřiška si odkašlala, z prochladlých úst jí vybafla zřetelná pára.

Hospodský se ani neohlédl a pokračoval v přepočítávání závozu. „Mladá pani, votvíráme až vod desíti.“

Oldřiška vytáhla z kapsy služební průkaz a zamávala mu s ním před dodacím listem. „Major Milnerová z kriminálky. Pak už na to nebude takovej klid, co říkáte?“

„Ježiši, stalo se něco? Všechno máme v pořádku, papíry, vodvody, všechno. A nikdo se tady celej tejden neporval. Aspoň co vím.“

„Hospoda bez rvačky ako šaratica bez hnačky, ne? Poslyšte, jen potřebuju pár informací. Byl jste tu předevčírem večer, pane…?“

„Jsem nějakej Pípa, Luďa Pípa.“

„Hezký jméno. Takže? Byl jste tu, pane Pípo?“

„No kdo jinej, sem tu furt, dyť bydlím tady nahoře. No a se mnou ještě Stáňa, moje žena. Ta teď ještě spí. Včera se nalítala, chlapi z místního fotbalu tu slavili postup z jednoho pralesa do druhýho, tak to teď tady dávám trochu do cajku.“

„Chodívají sem i Ukrajinci a tak?“

„No jéje, ti taky. A hodně ze Slovenska. Voni dělají na tý nedaleký stavbě, velkoskladu nebo co já vím. A tak všude možně. Někde za Vysočanskou mají ubytovnu. Ale já se svejch hostů neptám, vodkud jsou a kde bydlej, že jo. Tady se to střídá, jeden den přijde a pak ho neuvidíte, jak je rok dlouhej. No a někteří vždycky po výplatě, to tu pak bzučí do noci.“

„A předevčírem. Stůl vedle toalet. Tak dva tři chlápci. Ukrajinci nebo Slováci. Vzpomenete si?“

„Tak to by vám spíš řekla Stáňa, má pamatováka. Co já, jsem už starej a blbej. Ale byli tam nějací dělníci, teda byli vod pohledu špinaví jako ze stavby. Ale to je tady běžný, bejvá tu večer plno. Voni ti cizí chlapi tomu zase moc nedávaj, většina šetří a posílá to domů. I když chlastat taky dovedou. To pak jedou ve velkým stylu. Většinou jsou ale docela nenápadní a držej se zkrátka. Musej brzo ráno fachat.“

„Už jste je tu předtím někdy viděl?“

„Heleďte, já fakt nevím. I když ten jeden, možná sem jednou za čas chodí. Takovej drobnej. Pořád chodil ven si zahulit, smrděl po lacinejch cigaretách. Takový ty jejich, připomíná to starý Astry s Tarasem Bulbou. Mně přijde, že všichni vypadaj stejně, na jedno brdo. Počkejte, zavolám ženu. Dáte si něco?“

„Co máte?“

„Smíchov.“

„Jedno si dám s chutí. Ještě jsem nesnídala.“

Oldřiška zaklonila hlavu, zavřela oči a žíznivými tahy, dlouhými jak kroky hradní stráže, nalévala hrdlo palčivě chlazeným pivem. Když se znovu narovnala, stála před ní asi čtyřicetiletá pohledná blondýna, uznale si Oldřišku prohlížela. Měla v sobě ten dokonalý mix hospodské vyzývavosti a mateřské laskavosti. Mix, který neodpuzuje, ale láká. Pod zástěrou se jí rýsovala naducaná ňadra, která se už dávno spustila o etáž níž, ale pořád držela mužské v šachu. Pod nimi se vzdouvalo břicho, odznak pivařů, a vyběhané štíhlé nohy. „Dobrej, prý vás zajímají ti ukrajinští dělňasi. Stalo se něco?“

„Vlak tady nedaleko po půlnoci srazil chlápka, možná někoho z nich nebo z jejich prostředí.“

„Ježišikriste. Takže smrťák? To je hrůza. No, někteří se zlejou jak metla v myčce, už tu párkrát někomu padli přímo pod auťák. A vy zjišťujete, jestli to mohl bejt někdo z nich?“

„Tak nějak. Vybavujete si někoho z posledních dvou dnů?“

Stáňa se na okamžik odmlčela. Měla vycvičenou paměť na lidi, na cifry, na dny, na štamprle i půllitry, zkrátka byla lety bravurně vycepovaná. „Nějací sem zajdou občas na pár piv, ale hodně se střídají. Žádnej nechodí pravidelně ani dlouhodobě. Ty dva z předvčerejška, ty jsem tu už předtím vobčas zahlídla. Asi krajani. Hodně nenápadní. Pivo a borovička. Ten jeden, takový tintítko, něco přes pětačtyřicet, tu byl i včera. Ještě s jedním plešatým, docela udělaným pořízkem. Taky Rusák nebo tak něco, aspoň tak vypadal. Pak si k nim přisedl takovej fousatej borec v kšiltovce, byl to Čech a nebyl v montérkách. Jo, určitě mluvil česky. Voni se jinak s Čechama moc nebavěj. Nejdřív tam naproti sobě seděli, jako by spolkli polena. O něčem se dohadovali. Ten tlustej vobjednal láhev vodky. To si tu dává málokdo, celou flašku. Pokaždý to drolej po štamprdlích a nakonec ji stejně udělaj celou. Šel z něho docela strach. Ale ten tam byl s nima jen krátce. Zaplatil za všechny a šel.“

„Nevíte, vo čem mluvili? Kšefty? Sport? Pičoviny?“

Kelnerka ani nehnula brvou. Za ta léta v putyce ztratila taková slova svou ostrost jak omšelý vtip… „Řekla bych, že něco kuli. Ten fousatej si přišel za mnou pro papír na psaní, tak jsem mu dala nějaký přebytečný, co tady máme vod dodavatelů. Ani mu nevadilo, že jsou z jedný strany popsaný. Tak asi vo moc nešlo. Pak ten hubenej s tím Čechem zmizeli na záchodě. Docela na dlouho, protože jim oběma spadla pěna. A mezi náma, ten českej moc nevypadal, že by dohazoval kšefty pro cizince. Na to se pak spolu bavili moc přátelsky. Skoro jako dva kámoši. Ale po tom, co vypili, se ani nedivím. Vysedávali tu asi vod osmi, my zavíráme až o půlnoci a podle potřeby. Ten Ivan, myslím ten Ukrajinec, se pak rozšoupnul a několikrát objednával rundu, jako by se mu něco hodně povedlo.“

„Odešli pak ti dva spolu?“

„Ne, ten fousatej Čech vodešel dřív. A loučili se v pohodě. Žádnej spor. Jen byli voba nalití, ale šli po svejch. A platil ten dělňas. Myslím to, co vychlastali vod tý doby, co vodešel ten plešatej pořez. A nebylo toho málo.“

„Hmmm. Kolik hodin bylo, když odešli? Zhruba.“

„Tak ten fousatej mohl jít kolem půl dvanáctý. Ten druhej krátce po něm po půlnoci. To jsme už pomalu zavírali.“

„Nějací štamgasti, kteří zůstávají do zavíračky a nejsou úplně na mol, byli tu?“

„To vám je různý, někteří chlapi tady z okolí tu bejvají docela často, ale nárazově, po výplatě. Ale většinou jsou rádi, že trefěj vůbec domů. Jestli by vám něco řekli, to pochybuju. Zastavte se tu někdy pozdě večer a sama uvidíte.“

„To udělám.“

Stáňa se znovu odmlčela na znamení, že rozjíždí v hlavě pozpátku kolotoč vzpomínek. „Možná starej Datel, bydlí přes ulici. Ten je tu pečenej vařenej. Nechlastá moc, spíš sem chodí, aby byl mezi lidma, a taky čučet na fotbal. Ten by asi dal dohromady větu. A vobčas dva místní zametači, jen vám nepovím, jestli tady byli tu noc.“

„A ještě někdo?“ Oldřiška zaplňovala jmény další stránku ve svém umolousaném notesu.

„Luďooooo? Kdo tu byl včera až do konce?“ Její hlas sebevědomě prokličkoval přes rachot sudů, přesný a ostrý jako střely Jamese Bonda.

Ze dvora se ozval dupot, prací a hovorem se závozníky rozjařený pan hostinský se přihnal k manželce. Na to, jaký pupek s sebou vlekl, byl velmi čiperný. „Cože, Stáni?“

„Ále, kdo tu teďka strašil do noci z těch, který známe?“

Pokrčil bradu, utřel si do zástěry umolousané dlaně a pak i orosené čelo. „No přece Prcek s Buketem, teda voni se tak nejmenujou, ale každej jim tak říká. Ten jeden má přes metrák a druhej ví hovno o víně, ale karbaníci jsou epesní. Chodívaj hrát každý pondělí a čtvrtek. Ale opatrně na ně, ať se nevyděsí. Nechtějí žádný potíže.“

Oldřiška spokojeně pokyvovala „Jestli hrajou vo prachy, tak jim jenom fandím.“

„Jo. Tak nějak jsem to myslel. Zkuste se jich zeptat.“

„A hulí?“

„Jo, venku samozřejmě.“

„Taže mohli by si všimnout cvrkotu před hospodou?“

„Voni se nezdaj, ale mají pamatováka, to ty karty.“

„Nějaký spojení na ně?“

„Ale jo, to vám řekne zase tady Stáňa, viď?“ Žena pokynula a už vyhledávala v telefonu čísla.

„Pošlu sem kolegu, mladýho kluka, ať si je vyslechne. A ještě mě něco napadlo…“ Oldřiška se otočila znovu na hospodskou. „Nevšimla jste si toho fousatýho, jak jsme se o něm před chvílí bavily, i den předtím?“

Kelnerka váhavě zavrtěla hlavou. „Já mám voči docela všude. To víte, aby nám nevodcházeli hosté bez placení. Tady u stolu bych si všimla. Ledaže…“

„Ven s tím, jakejkoliv postřeh může pomoct.“

„Předevčírem sem vtrhl jeden, taky v kšiltovce, v ruce srolovaný noviny, a rozhlížel se, jako by někoho hledal. Myslela jsem, že se potřebuje zeptat na cestu nebo tak. Ale měla jsem lítání, tak jsem si ho dál nevšímala. Stejně během chvíle zase vypadl. Ale jestli to byl ten samej jako ten ze včerejška, to vám neřeknu.“

„Kde je tady nejbližší ubytovna?“

„A jéje, s tím vám moc nepomůžu. Co vím, tak jsou v okolí aspoň dvě. Skoro na konečný tramvaje, na Vysočanský, a pak něco v Hrdlořezích. Ale bude toho tady asi víc. Určitě bude nějaká i na Černým Mostě.“

„Žádná támhle na tý straně, ke kolejím?“ Oldřiška vystřelila paži směrem, odkud přišla.

„To sotva. Tam už jsou jenom silnice a za lesíkem nějaký skladiště. Tam nikdo nebydlí.“

„Ze včerejška už asi máte sklizeno, že?“

„To jo, pytle jsou ve dvoře. No jo, vidíte. Ještěže jste mi to připomněla. Luďo, vodtáhni ještě popelnice před barák!“ zahlaholila ze svých obdařených plic. „To víte, za chvíli přijedou popeláři. A chlap se zakecává s pivovarnickejma. Člověk aby myslel na všechno.“

To už Oldřiška mizela chodbou na dvůr. Jako na děkovačce tam stály vyrovnané narvané popelnice na tříděný odpad se zvednutými čapkami na pozdrav. Oldřiška zamířila k té nejobjemnější. Její plastové víko bylo vychlípené, jako by na ni vyplazovalo jazyk. Vytáhla z ní obrovský černý pytel.

„Potřebujete něco?“ Hospodská měla opravdu oči všude.

„Ani nevím. Zbytky včerejšího večera, řekla bych.“

„Tady v tom pytli najdete jenom bordel z kuchyně. Vespod je jinej pytel, v něm jsou vodpady z lokálu a z hajzlíků, jestli hledáte něco tam vocaď. Naštěstí sem nechodí moc ženskejch, tak se nemusíte hrabat ve vložkách a takovejch sračkách.“

„Vo tom jsem vždycky snila,“ zaznělo dutě z popelnice. Zrudlá Oldřiška se vymanila z bakelitového objetí. Třímala v ruce velký pytel, nasmrádlý popelem, krabičkami cigaret a v pivu vymáchanými pivními tácky. „Nebude vám to chybět?“

„Asi jako manželskej sex po třiceti letech,“ zakřenila se hospodská.

„Jenom si to tady prohlídnu, hned budu u vás.“ Rozbalila pytel, přehrabovala se v odpadu jako stavitel lega, který mrzutě šátrá v nepřehledné hromadě kostek a pátrá po té přesné, jediné.

Po deseti minutách ji vytáhl z odpadkových námluv hlas hospodské. „Našla jste?“

„Nevím, ale není nad to se po ránu hrabat v bordelu, vono to docela zocelí a pak už vás nic nedostane,“ kysele se zasmála Oldřišlka. „Hotovo. Už je může Luďa klidně vytáhnout ven. A díky.“ Nasoukala skromnou hromádku do igelitového sáčku a následovala Stáňu zpátky k výčepu. Položila na pult pár těžkých mincí. „To je dobrý. Stejně jako vaše pivo.“

Vykročila do naplno probuzeného rána. U sloupu pouliční lampy si všimla letáku nabízejícího zánovní skútr, pár lístků s telefonem už bylo odtrženo. Sehnula se, a rukavicí nabrala do sáčku vajgly, které se válely před hospodou. Nakopla zmuchlanou krabičku od cigaret a zkoušela přečíst její odrbaný název, vzápětí putovala ke svým vyhuleným svěřencům do kapsy. Vytáhla telefon. „Pružino, už jsi skončil? Hele, do deseti patnácti minut jsem u tebe. Zajedeme hned na oddělení.“

„A co ty, máš něco?“

„Ano i ne. Spíš velký kulový. Jen moc nevěřím na nešťastný náhody. Co ty?“

„Chudák ajzboňák, je vyklepanej jak koberec. Neměl šanci zastavit. Není tam přejezd. Vyjížděl ze zatáčky a zpozoroval ho až na poslední chvíli. Prý ležel bezvládně na kolejích, neskočil tam ani nevrávoral. Zkrátka tam ležel napříč přes koleje.“

„Ležet na pražcích, to není úplně pohodlnej voraz, nemyslíš? Vožrala zvedne před mašinou aspoň palici. Pokud není úplně na šrot. A jestli mluvím pořád vo tom samým, tak ten z putyky ji sice měl jak z praku, ale nebyl úplně vytuhlej. Vodcházel po svejch. Nic u sebe neměl, že?“

„Nic. Úplný hovno.“

S tím dorazili na oddělení. Oldřiška si všechny svolala na poradu. „O tý nehodě na trati mezi Vysočany a – jak se ta díra jmenuje?“ Oldřiška hledala očima Pružinu, ale ten záhadně zmizel. „No zkrátka, máte to ve svodce a zajisté jste už dostupný materiály pečlivě prostudovali. Prozatím nic moc, jenže na to, aby to byla nehoda, tam visí ve vzduchu pár nicotnejch nejasností. Z dopravního se přiklánějí k úmrtí bez cizího zavinění. Ale… Sakra, taky jste dnes tak dojebaní?“ V místnosti to souhlasně zamručelo. „Takže úkol č. 1, vezme si někdo na starost kafe? Myslím lidský kafe. Ne ty králičí chcanky z automatu na chodbě. Varuju vás, ale já dnes vážně…“

Než to stačila dopovědět, vedral se hřmotně do dveří plastikový držák s kelímky vroucího kapučína, za ním dlouhá noha, briskně klouzající z kliky dveří, následovaná nepřehlédnutelným zobákem majora Prouzy vulgo Pružiny.

„Tomu říkám bejt ve správnej čas na správným místě.“ Jemně se pousmála.

Příliš brzké ráno, příliš brzké pivo a příliš nezáživný případ ji pomalu ukolébávaly do vlažné apatie. Neměla takový zpomalený stav duše ráda. Slabej jezdec brzy spadne z koně, toho si byla vědoma. V takových chvílích nekompromisně vyžadovala kafe pro všechny. Když bylo pitné, dobře. Když mizerné, taky dobře, aspoň mohla někoho seřvat a hned byla zase čiperná jak vosí žihadlo.

„Pružino, díky. Trochu pookřejeme, posrkáme, zahulíme a dáme se do toho. Zkrátka chceme vyloučit, že to není banální smrťák na kolejích. Zřejmě nám chce vedení dopřát pohodovější sezónu po tý loňský deviantský taškařici s plyšákem. Ty, Adame, projedeš ubytovny na devítce a osmičce. A přidej si i staveniště po okolí. Vezmi si s sebou Petra. A ne abyste tam balili kantýnský, to by vám bylo podobný.“ Oba pánové se na sebe potměšile zakřenili, jejich pověst lovců je předcházela na každém kroku a dlužno dodat, že ji vydatně přikrmovali. Sukně byla severem jejich magnetické střelky, ukryté ve spodkách.

„Má tu někdo pod palcem týpky, kteří zaměstnávají cizince? Oficiálně nebo načerno, to mi je fuk.“ Oldřiška projela pohledem auditorium. „Ty, Vojto, omrkni to. Na cizinecký policii by mohli mít nějaký tipy. I když, nejlepší by byl znalec prostředí. Zkusím taky něco vyčmuchat. A vy dva,“ Oldřiška houkla směrem ke kapitánovi Jonášovi a Markovi, „se poptejte pořádně na místě činu. Hospody a bary. Jestli nebyly hlášený rvačky. Však už víte. Ještě si vyžádám nějakou slušnější fotku mrtvýho, ať se vám nikdo neskácí dřív, než vyslovíte dotaz.

Pokud jde o toho rozjetýho, zatím nemáme tušení, vo koho jde. Není v evidenci pohřešovaných.“

Oldřiška si všimla mladičkého Marka, jak se způsobně hlásí o slovo. „No pověz, co tam máš.“

„Přišla předběžná zpráva z pitevny. Muž. Věk kolem pětačtyřiceti. Vysoký 177 cm, plus mínus 80 kilo s ohledem na to, kolik z něho zbylo. V krvi naměřen alkohol. Zemřel kolem půl čtvrté ráno, to odpovídá času, kdy tam projíždí první ranní rychlík. Devastující zranění odpovídají nárazu. Smrt nastala okamžitě. Cizí zavinění nelze jednoznačně vyloučit ani potvrdit.“

„Díky. K němu jen to, že byl s největší pravděpodobností spatřen včera a předevčírem v hospodě na Mlatě. Mluvila jsem s hospodskýma i s náhodným svědkem. Máte všechno v papírech. Pokud jde o tu samou osobu, pak byla v kontaktu s některým z ukrajinských dělníků. Jsou to zatím jen dohady.“ Oldřiška ztěžka vzdychla. Obklopila ji představa bezvýchodnosti. Vypadalo to na zdlouhavou rutinu s těžkopádným vývojem.

„Zajdu se ještě pozeptat na prosekturu. Zítra ráno v osm tady.“ Oldřiška se zvedla a za chůze se soukala nemotorně do bundy. Ve dveřích se ještě otočila. „Jo a hoďte to někdo do laboratoře. Jestli to náhodou nepatřilo tomu mrtvýmu…“ Položila na stůl své nálezy v nelichotivém igelitovém balení a zmizela.

Nikdo se už na víc neptal. Znali ji. Právě byla ve fázi hladové šelmy, která obchází svou mazanou kořist a přemítá, kudy skočit a kam se zakousnout. Špatný odhad razantně snižuje šanci na úspěšnou hostinu. Věděli, že právě teď bude zašitá sama v sobě a nepříjemná jak pochcané prkýnko. Že právě čenichá a vkrádá se do hlavy oběti i jejímu strůjci neštěstí, že se stává parazitem jejich mysli a přemýšlí jako oni. Potřebovala ticho.

Kapitola 4

Tomáš Marten, leden a jak to všechno začalo

Doktor Marten s uspokojením pročetl poslední stránku závěrečné zprávy a s neodolatelným nadšením hrábl paží ke stropu, jako když pasažér ve vlaku v nouzi zatahá za záchrannou brzdu. Tohle ale nebyl pohyb zoufalství, naopak. Právě se dozvěděl, že další z jeho velkých případů má pohádkovou dohru.

Je vítěz.

Protáhl se a veškerý jeho pohyb vypadal, jako by chtěl k sobě stáhnout kus nebe. Oprávněně věřil, že pokud nějaké právnické nebe existuje, pak si tam zabírá pořádný kus parcely. Kolegové, kteří zrovna něco řešili u vedlejšího stolu, zvedli hlavy. Mrkl na ně a nenechal si ujít příležitost jim to zopakovat, kdyby se snad přeslechli. „Pánové, tak se vyhrávají bitvy. Mám to v kapse. Vaše škoda, že jste si tu kauzu nechali vzít. Kdybyste s něčím potřebovali poradit, víte, kde mě hledat.“

Přehodil si sako švihácky přes rameno a lehkonoze odkráčel. Za dveřmi, které se neobtěžoval zavřít, ho ještě zaslechli, jak mluví s asistentkou. „Zlato, rezervovalas ten stůl v Bellevue? Máme co oslavovat. A zavolej Alici, že přijdu později, že mě čeká ještě jedno důležitý jednání, máme co dohánět…“ Dal si záležet, aby kolegům neuniklo ani slovo. A bylo mu ukradené, jak ho propichují neviditelnými šípy závisti a opovržení.

Skoro by se chtělo věřit, že si postavení výsadního křiváka a podlého hajzla, kterého pronásleduje úspěch a štěstí, vychutnává. Jejich počáteční obdiv k Martenově erudici, výsledkům a fanatické pracovitosti se za ty roky, které s ním strávili ve firmě, přetvořil v odpor, znechucení a nenávist. Nebylo pro ně snadné s ním vycházet a držet krok. A bylo skoro nemožné ho mít rád. Přesto jim zvláštním zvráceným způsobem uhranul. Kolikrát se už přistihli, že by chtěli být jako on, jenže to by museli v sobě nadobro zahrabat rezidua lidské slušnosti, zmrzačit charakter, zakroutit pracovní sounáležitosti krkem, a ještě by s tím vším museli umět poklidně usínat. Marten uměl jít přes mrtvoly a činil tak s grácií a rutinou Othella, který na pódiu už potisící škrtí svou Desdemonu, hlavně ať už může zaplout do divadelního baru na dvě deci bílého a zakoketovat si s tou mladičkou elévkou.

Nebylo tomu tak odjakživa. Ti, kteří ho znávali ještě jako mladíka, by jen těžko chápali, jak rychle se přerodil z naivního snílka v suverénního diktátora. Jediný, kdo byl svědkem jeho úporného kariérního růstu takřka od začátku, byl jeho šéf, JUDr. Richman. A ten by byl tím posledním, kdo by Martenovi okopával kotníky. Takové, jako je Marten, totiž potřeboval. Kancelář ani ložnici s ním nesdílel, takže jeho povahu egoistického a po úspěchu lačnícího hulváta výtečně toleroval, ba i podporoval. Není nad to mít v armádě dominantního vojáka.

A jaký byl Tomáš Marten kdysi? Už není mnoho pamětníků, kteří by mohli vyprávět. Ze střípků jejich vzpomínek by se dal sestavit tento obrázek Tomova života…

Tomáš, pro své přátele Tom, byl ukázkový případ úspěšného právníka s kariérou, pro kterou by i svatej zaprodal svou svatozář a navrch by přidal krucifix. Kdekdo by po takové toužil, málokdo by na ni měl žaludek. Protože jak už to tak bývá, úroda není zadarmo. Sladkým a omamným plodům předchází lopotná dřina a hromada páchnoucího hnoje, sedřená záda a špína. Upřímně, nedá se říct, že by Tom kdy přičichl ke skutečné tvrdé práci rolníka, naopak si zakládal na své čistotě, vůni a vyžehlených košilích. Ale za tím, co vybudoval, stála hromada tvrdé, nelítostné práce. Každý centimetr jemně vyčiněné kůže na křeslech jeho kanceláře, každá tříska ebenového nábytku, každá naducaná cifra na jeho účtu, každá iniciála proslulého sochaře, jehož plastiky sbíral, byla vykoupena houževnatou pílí, mazaností, předvídavostí a čímsi, co se nedá vysvětlit jinak než talentem. A schopností být mazanější než soupeři. Být rychlejší než svědomí.

Nepotřebné lidi a myšlenky odklepával jako popel z cigarety. Jít pořád kupředu. Neotáčet se. Nepřipouštět si. Šikovně proplouvat dravou a špinavou vodou práva a být tím, kdo útočí, nikdy obětí. Sytit své ego, které bylo nenažrané jako Otesánek.

Žil ukázkově. Obětavý otec. Pracovitý muž. Oddaný manžel. Rodina nade vše. Profese ještě o kousek výš. Ale občas se přece jen z pevně daného scénáře šikovně vystřihl a z nablýskané scény kamenného divadla skočil rovnou do undergroundu. Tam odhodil oblek a chvíli si žil jako prase. Milenka jedna, dvě, tři, čtyři… Už dávno je přestal počítat. Dopovaly ho pocitem, že není jen výkonný stroj na prachy, že mu neutíká život mezi prsty. Že o nic nepřichází.

Přišel do Prahy jako dychtivý mladík z Kroměříže. Rozhodnutý se poprat o své místo s vymachrovanými Pražáky, jejichž ambiciózní tatíkové a matinky jim nalajnovali cestu, jen co prolezli porodními cestami. Doma si postavil hlavu a odmítl pokračovat v rodinné tradici automechanika a strojaře. Tak jako jeho bratr, bratranec, oba strýcové a táta. Nesměl selhat. Maminka učitelka mu fandila a tajně mu posílala na přilepšenou ze svého bídného platu. Hrdý otec byl neúprosný a až po dvou letech vynikajícího studia mu konečně požehnal a začal mu studia platit. Do té doby milý Tom po nocích střídal brigády s učením. Děvčata byla odstavena na vedlejší kolej. Ostatně o nenápadného, podceňovaného hocha, který se střídavě skláněl nad skripty nebo hladovým talířem v menze nebo vyspával po noční směně, ani příliš nejevila zájem. Slověny se držely svých slovenských přátel anebo se lepily na majitele objemnějších peněženek a záruky lepších vyhlídek. Češky si taky hleděly svého, většina už měla stálého přítele. A to, co zbylo, těch pár nezadaných holek, o žádný vztah nestálo nebo zase za to nestály ony.

Buď jak buď, Tom byl sám. A jak si přál mít taky slečnu! Držet ji za ruku. Za své ji pozvat na vafle se šlehačkou a vyměňovat si s ní zápisky z přednášek. Mohl by ji i doučovat, zajít s ní do kina a projít se do Stromovky a konečně už taky jednou výmluvně naznačit spolubydlícím z koleje, aby si šli zaběhat a nespěchali s návratem!

Ve čtvrtém ročníku přišel zlom. Vyprofiloval se jako schopný student. Nadobro ztratil tu dojemnou měkkost moravského přízvuku a pověst skromného, přehlíženého studenta. Stříhal se u kadeřníka, už ne jednou za měsíc od maminky. Už si nevydělával jako pomocná síla v restauraci nebo obsluha pásu v čokoládovně. Doučoval středoškoláky angličtinu. Kurýra už jen přes víkend, zvykl si na špinavý zápřah na kole v nelítostném pražském provozu a z roztomilého oplácaného jelimana vyrostl zdatný chlap. Našel si práci na pár hodin v týdnu v malé právní kanceláři jako holka pro všechno. Přišel s pár podnětnými nápady, jak vylepšit korespondenci a zjednodušit práci s dokumenty. Vysloužil si ocenění a pozornost zástupce šéfa.

Ve skříni se mu už houpaly tři bílé košile, když si všiml inzerátu rychle se rozvíjející kanceláře Stein Legals. A než se stačil rozkoukat, stal se členem týmu jako právní asistent – paralegal. Sice jen na zkoušku, ale studijní výsledky, nebývalá disciplína a vnímavost dychtivého mladíka neunikly pozornosti nadřízených. Tihle zkušení mazaní vlci měli čich na toho, kdo je jako oni – rozený bojovník, nikoliv oběť. Ještě nebyl jako oni, neúprosný sebevědomý lovec, ale oni věděli, že ho z něho jednou udělají. A Tom byl snaživý student.

A pak vrazil do ní. Doslova.

Vracel se z poslední štace šedavým mrholivým podvečerem. Ošlehán větrem, vyuzen výfuky a pocákán kalužemi a uličním sajrajtem se těšil, až se naloží do sprchy a uvaří si kotel čaje. Zprava mu nečekaně přeřízl výhled rychlý stín. A pak ten stín, černý soumrakem a lesklý deštěm, do něj plnou silou vrazil. Srazil mu řídítka na stranu, až se Tom zapotácel. Ztratil rovnováhu, pak i sedlo pod zadkem. Přemet mu otočil svět vzhůru nohama. Následovalo tvrdé přistání. První, co se mu prohnalo hlavou, bylo kolo. Hlavně, ať to vydrží kolo. Měl ho půjčené od kamaráda a jeho cena mu zkraje kurýrní kariéry svazovala nohy. Doslova. Naštěstí vydrželo. Pak pomyslel na hlavu a nohy. Všechno drželo pohromadě a na svém místě. To vše vyhodnotil během pár vteřin. Zásilky má všechny rozdané, to je v pohodě. Teď teprve pomyslel na drobný zmuchlaný žok, který tiše úpěl u chodníku. Byla to dívka. Přes roztrženou punčochu na koleni prosakovala krev. Jinak se zdála být v pořádku.

„Jste celá, slečno?“ Nic jiného ho nenapadlo. Nebyla to jeho chyba. Vletěla mu do cesty. Vůbec se nerozhlédla. Ale jak ji tam viděl, schoulenou v dešti, naříkající, a i přes bolest s omluvným úsměvem, bylo mu jí líto. „Moc mě to mrzí. Bolí vás to moc?“

„To nic není. Jen ty vajíčka tady můžu nechat. Moc se omlouvám. Spěchala jsem domů a… je to moje chyba, já vím. A vám se nic nestalo?“ V jejím hlase zněla upřímná starost. A taky stud.

„Já jsem v pohodě. Už jsem zvyklej. Hlavně že kolo je celý. Teda vy taky, samozřejmě. Já vás někam odvezu, jestli chcete. Stejně už končím.“

Dívka se tvářila zmateně. Umazanou rukou si rozpačitě odtáhla z obličeje pramen vlasů, na tváři jí zůstala blátivá šmouha. Neodolal. „S dovolením.“ A jak nejjemněji uměl, jí setřel špínu z tváře. Něco jste tam měla,“ nejistě se pousmál. „Já jsem Tom.“ Skoro se uklonil. Zdálo se mu, že nepatrně zrudla, ale možná to byla jen červeň, kterou jí obarvil líce podzimní chlad.

„Viktorie. Ale všichni mi říkají Viki.“

„Hezké jméno. Tak jestli chcete, nasedněte si. Tady na štangli, víte, jak se na to leze?“

„No já nevím, mám to už kousek a nechci vás obtěžovat.“

Chytl ji za ruku a zvedl ze země. Překvapilo ho to víc než tu zmatenou slečnu, která se ale k jeho ohromení dokonce slabě pousmála. Neměl s holkama žádné velké zkušenosti. Nevěřil si. Bál se odmítnutí a jeho odvahu stahoval k zemi přetěžký vak pochybností a nedůvěry, které na zádech tahají kluci, než se otrkají a neodkopnou ho s velkou pompou někam do hajzlu.

Pomohl jí nasednout. „A kam to bude?“

„Roháčova, hned druhá příčná ulice odtud. Vážně vám to nevadí?“

„A nechcete si, Viki, tykat?“

„Tak jo,“ podali si ruce. Měla drobnou, jemnou dlaň a mandlově tvarované oči. Barvu v tom šerosvitu nedokázal odhadnout, ale umínil si, že na to přijde. Pocítil ulehčení, že jejich řeč plyne tak přirozeně. Žádný trapas nebo nudné ticho, kterého se tak bál. To mu dodávalo odvahy.

„Já takhle běžně nebalím děvčata,“ pokusil se o vtip.

„A ty mě balíš?“ optala se přímo.

Jindy by se propadl hanbou, ale její hlas se smál. Jako by mu fandil a našeptával: „Jdi do mě!“

„Teď už ano. A navíc toužím po horkým čaji, už jsem ztuhlej jak cement. Mohl bych tě někam pozvat?“

„To spíš pozvu já tebe. Podívej se, jak vypadáme! Nikam by nás nepustili ani sednout. Jestli chceš, uvařím nám čaj u mě.“ Zadívala se na něj a on byl šťastný, že dokázal neuhnout pohledem. Dřív by ze sebe před holkou nevyloudil ani slovo. Těkal by očima jak nevidomý. Dopřával si ten nově objevený pocit dobyvatele.

„Jedem!“ Šlápl naplno do pedálů a klikatil si to hrbolatou cestou do Roháčovy ulice. Její vlasy mu třepetavě zakrývaly výhled. Snažil se nasát jejich vůni a taky nespadnout. Cítil se… královsky. Ano, to byl ten správný výraz. Oba zahnojení a promoklí, přesto si připadal, jako by si vezl princeznu na koni. Po pár hrbolatých minutách a nepříjemných přejezdech přes kanály a obrubník, kdy jeho koule úpěly, Viki jízdu snášela podstatně klidněji, přistál u lacině omítnutého starého činžáku. Oranžová fasáda, sotva tři roky stará, už znova praskala ve švech jako kalhoty velikosti M na těle korpulentní dámy. Znal Žižkov a ani ho nenapadlo zamknout kolo někde u domu. Zkušeně si ho přehodil přes rameno a vyběhl za Viki do čtvrtého patra. Kromě odřeného kolene a dlaně jí nic nebylo. Stejně ale trval na tom, že ji ošetří. V kabele běžně vozíval dezinfekci a náplasti, zkušenost z neurvalého městského provozu.

„Co vlastně děláš?“ rozetnul napjaté ticho v kuchyňce, přerývané jen sykotem vařící vody.

„Jsem teď ve třeťáku na ČVUT, obor fyzioterapie. Jinak jsem zdravotní sestra, ale řekla jsem si, že si ještě prodloužím studium. A ty?“

„Práva. Ve čtvrťáku.“

Zadívala se na jeho žlutě zářící kurýrní vak. „Hm, taky si musíš přivydělávat?“

„Hm, tak všelijak to plácám po brigádách. Vlastně už od prváku. Ale jde to. Myslím, že je to naopak moc dobrý, být nezávislej. A co ty? Jestli ti nevadí, že se ptám.“

„Přes víkendy dělám ve špitále. A jinak tak různě v mekáči. Nechci zatěžovat naše. Máma se stará o tátu a sotva to utáhne, sama má svých starostí dost. A taky docházím za dědou do eldéenky. Teda on je to vlastně prastrýc, ale říkám mu dědo. Tohle je jeho byt, ale už se sem asi nevrátí.“

A tak se přes ně přehnal večer, čaj dávno vystydl a oni si nepřestávali povídat. Tom měl pocit, že našel ve svém monotónním, šedivém světě plným skript, přednášek a rozvážení zásilek a hodin v kanceláři a hltavých osamělých večeří konečně díru, kterou prosvítalo veselé a hřejivé slunce. Tak nějak se cítil v blízkosti oné promoklé dívky, která mu s tak nečekanou náhodou vpadla pod kolo. A on dychtil po tom, prolézt do tohoto nového světa, nechat se hladit prohřátými paprsky a hltavě si brát to, co ještě nepoznal a po čem intuitivně dychtil.

Viki byla oknem do tohoto světa. Její náruč. Její dlouhé vlasy. Její nesmělý polibek na rozloučenou. Její úsměv, pod kterým roztávaly starosti jako máslo na rozpálené pánvi. Tom měl najednou něco, co patřilo jenom jemu. Cítil, jak se konečně obracejí karty v jeho prospěch. Začal pravidelně docházet za Viki. Dopřával si velkopanský pocit, kdy ji mohl pozvat na večeři nebo do kina, aniž by úpěl jeho studentský rozpočet. Pryč byl přehlížený snaživý student, který nikdy nešel s klukama do hospody nebo na fotbal, protože neměl čas ani peníze, ani potřebnou průpravu. Na kole vyšlapané kilometry po pražských silnicích z něj vyrýsovaly zdatného sportovce, co měl na čele charakteristické vrásky silnicí ošlehaného kurýra. Půl úvazku v advokátní kanceláři a nečekané odměny za vylepšení, kterými udělal dojem na majitele, mu výrazně zvedly životní úroveň i sebevědomí. A teď měl i holku. K úspěchu nakopnutá kariéra rozvodového právníka.

Byl rozhodnut už nikdy nebýt za neviditelného otloukánka, který tajně přepočítává koruny, aby mu ještě zbylo na kolej. Ostatně i tu brzy opustil. Nastěhoval se k Viki na Žižkov. Přitáhl k ní kufr knih a kufr oblečení a bylo to. Nájem, jídlo, postel, volno… všechno sdíleli společně. Ale vzácní si byli pořád stejně. Přes týden rozlítaní po školách a brigádách, zavaleni stránkami skript, přilepeni k počítačům a pak pozdě večer i k sobě, když se tiskli na jedné posteli. V sobotu, když měla Viki po směně a Tom se konečně dopachtil s kolem do garsonky, bývali konečně spolu. Zabouchli dveře a jejich svět se smrskl do čtyřiadvaceti metrů čtverečních. Ten vnější nepotřebovali. Promilovali se, prováleli a projedli do neděle. Šťastní jak už potom nikdy. Nádherný půlrok. Zbožňoval Viki. Cítil se s ní jako úplný muž.

Jenže v neděli večer mu už začalo být jejich soukromé štěstí těsné. Tomova mysl se pozvolna přesouvala pryč. Jako by potřeboval kyslík a stres a soutěživost světa za dveřmi. Nikdy ho nenapadlo, že by vztahu cokoliv ze svých cílů obětoval. Červený diplom. Vytoužené místo v kanceláři. Postup. Konečně se vyhrabat z vynucené skromnosti. Dokázat otci a klukům z fakulty, všem, že není ten, se kterým se nepočítá. Potřeboval být nejlepší, aby zklidnil svůj splašený běh před úzkostí. Vykopal se z díry a chtěl se drásat už jenom na vrchol.

Viki mu v tom nebránila. Naopak, byla jednou z těch vzácných holek, které jsou připravené zapomenout na sebe a tlačit ho kupředu, i když jí samotné podklouzávaly nohy pod tíhou vlastního břemene. Jasněji řečeno – nepřemýšlela nad svou kariérou. Její spokojenost se odvíjela od spokojenosti Toma.

A jak už to tak bývá, jednou zaježděné cesty se špatně rozorávají. Tom si zvykl být prioritou. Nejdřív rozpačitě, nebyl zvyklý mít nad někým navrch. Obzvlášť nad tak hodnou a krásnou holkou, jako byla Viki. Ale zalíbilo se mu být Sluncem, kolem kterého se točí celý vesmír. A taky bodejť by ne. Dobrovolně se mu nastavila jako žebřík, po kterém stoupal výš.

A Viki Toma přece milovala. Takového, jakého ho poznala. Špinavého a zpoceného, s pocákanou taškou Sprinter, kterou mu mateřsky sundávala z unavených ramen, když se vracíval domů. Pak víc a víc navoněného a nažehleného, když dobojoval půlúvazek v advokátní kanceláři a cestou na Žižkov narval do kufříku čerstvé pletýnky z pekařství. Pokaždé ho vítala s nadšením a odevzdaností věrného psa, který trpělivě čeká u dveří a podle dusotu podrážek přesně rozpozná příchod svého pána.

Tom si z objemného scénáře životních cest vytrhal pro sebe jen ty nejzdařilejší stránky. Syndrom neviditelného kluka z malého města, na kterého by nikdo nevsadil, v něm probudil dravost. Byl rozhodnutý urvat si všechno a neohlížet se. Už nikdy nepřepočítávat drobné v ubohé studentské peněžence. Zkrátka mít se dobře. A vedle Viki si jako druhou milenku pěstovat kariéru. Vzrušovalo ho pomyšlení, že to všechno má na dosah.

Tom absolvoval s červeným diplomem a získal vysněné stálé místo v advokátní kanceláři. Dojatí rodiče dorazili na tu velkou slávu. Otec mu starosvětsky vložil do kapsy obálku tlustou jako půlka cihly, ať má do začátku. Matce, rozčilené do ruda, se rozrušením zvedl hlas o půl oktávy. Byla tak nervózní, že ji musel podpírat. A bratr, ten se rovnou šetrně zpil, aby byl aspoň někdo v pohodě, když po tak velkolepé události usedli do předražené francouzské restaurace v Repre.

„A Tome, máš už nějakou slečnu?“ vyzvídala matka, posilněna první sklenicí vína.

Tom se šibalsky usmál, tím ještě víc povzbudil její zvědavost.

„Ale tos ji přece mohl přivést s sebou,“ naléhala matka. „Aspoň bychom ji poznali, anebo to ještě není vážné?“

„Maminko, dej mu pokoj, však on ví nejlíp, co dělá.“

Tom si s otcem vděčně připil. „Mám přítelkyni, ale leží teď s kašlem, tak vás nechtěla nakazit.“ Tom si nevymýšlel, ale zároveň byl rád, že to tak dopadlo. Bylo mu nepříjemné zatahovat Viki do této rodinné oslavy. Jak znal matku, okamžitě by v duchu chystala veselku a křtiny a vůbec by se moc vyptávala. Byl s Viki šťastný tak, jak to je. Nepotřeboval ji hned představovat a oficiálně linkovat budoucnost. Měl jasnou prioritu. Dotáhnout to ve své profesi tak daleko, že se stane sám sobě vzorem. Nechat své ambiciózní spolužáky za sebou. Stát se velkým jménem. Vydělávat fakt velké prachy. A jestli s ním bude Viki, což si v danou chvíli upřímně přál, nebo nějaká jiná, což si ve skrytu duše dovedl představit, na tom nehrálo roli.

Viki mu vyhovovala. A dokud mu vedle ní zbýval prostor i na dohánění chabých erotických zkušeností, neviděl důvod v tom cokoliv měnit. Ano, miloval ji, těšil se na ni, toužil po ní, ale bez toho vykřičeného inflačního „napořád“. Nechtěl si úvahami tohoto typu zatěžovat hlavu. Tu měl na práci a všechno se teď před ním rozvíjelo tak slibně, tak lákavě, jako role nekonečného červeného koberce pro VIP. Měl pocit, jako by stál na nášlapné mině, jejíž exploze ho vynese až na vrchol.

Byl pečlivý. Vytrvalý. Důsledný. A zvlášť mazaný.

Kapitola 5

4. března, pitevna

„No tak mi tu řezničinu předveď, Emile.“ Zastihla doktora Falknechta u pracovního stolu, zrovna se ládoval tlačenkou s cibulí a hrál si na počítači šachy. Doktor Falknecht byl nepřehlédnutelnou postavou Ústavu soudního lékařství. Na respekt, kterému se zde těšil, byl poměrně mladý, osmatřicet let z něho činilo nejmladšího mezi místními lékaři. Na svůj věk byl poměrně objemný, vážil úctyhodných 110 kilo, pro jeho profesi jednoznačně výhoda. Něco vydržel, něco unesl. Kolegové mu neřekli jinak než Frankenstein. Nevypadal, že by ho cokoliv, v čem se během toho dne hrabal, dokázalo vyvést z rozvahy. I kdyby to nakrásně na stole obživlo.

Otočil se v křesle a přivítal Oldřišku s úsměvem rozlitým jak mlíko. „Ale to jsou k nám hosti!“

„Neuhryzl jsi mi, doufám, kus klienta,“ Oldřiška si výmluvně prohlížela jeho mastnou bradu a pilně chroupající čelisti.

„Materiál ujídám zásadně až po provedené pitvě,“ zazubil se na ni. Měl Oldřišku rád a bylo to obapolné. „Jdeš se podívat na toho železničáře?“ Vždycky pojmenovával těla podle toho, co je sundalo z nástěnky živých a přišpendlilo na tablo mrtvých. Vodník. Nožíř. Vozembouch. Vinař. Klepetář. Volant. Jaterník. Motorek. Lyžník. Provazník. Byl to kreativec.

„Znáš mě. Z papíru nic nevydumám. A na místě bylo hovno vidět. Co mi k němu povíš?“

„Tak pojďme na to.“ Emil odložil chleba a nečekaně svižně se vyloupl z křesla, jehož polstrování ještě dlouho poté znatelně oddychovalo. Podal jí plášť a rukavice a doprovodil ji do vedlejší místnosti, kterou obřadně nazýval ordinací.

„Hele, nemáš tu něco?“ Oldřiška se ve dveřích zarazila.

„To se vážně furt traduje, že na pitevním všichni chlastáme?“ Emil se mazaně zasmál. Z lékárničky hned vedle futra v mžiku vytáhl dvě štamprle a masivní láhev bez etikety, zato s pronikavou vůní a ještě razantnějším obsahem. „Na!“ Nalil Oldřišce i sobě. Hodili to do sebe a teprve takto vydezinfikovaní odhodlaně vstoupili do sálu.

Emil jedním prudkým pohybem sundal plachtu. Na lůžku, zvednutém tak vysoko, aby nemusel své skoro dva metry příliš sklánět, leželo zohavené tělo muže. Jeho kůže hrála všemi makabrózními barvami. Od popelavě šedé po námořnickou modř až po módní nachové tóny. „Musel ležet přes obě koleje. Náraz mu zdeformoval obličej, vlak ho nejspíš i vlekl po pražcích, než ho odmrštil z cesty. Tady vidíš, nohy visí už jen na šlachách a nohavicích. Ruce jsou zlámané všemi směry. Dlaně prakticky nečitelné. Musel jsem ho zašít, aby mi tady nevytekl. Ale podívej se, tady na rameni je ještě čitelné tetování. Taková ta polovojenská polovězeňská klasika, nic nového. Dvě pěsti a nějaké číslo? Spíš to vypadá jako prsten s dudlíkem, není to úplně profesionální práce. Třeba nějaký oblastní klub rváčů.“

„Vyfotils mi to?“

„Máš to dávno ve zprávě. A jen co ho trochu přepudruju, dodám do svodky i jeho podobenku. Ženský se po něm už asi moc nepohrnou, ale udělám, co je v mých silách.“

„Emile, můžeš mu otevřít pusu?“

„Milerád, i když už to půjde ztuha. Rigor mortis je hodnota, na kterou je stále spoleh v tomto moři běd. Ale bacha, ať ti nepšoukne přímo do nosu.“

Oldřiška se obezřetně na jeden nádech naklonila k ústům. „Zuby má jak žluklej margarín, takže silnej kuřák, co?“

„Chrup nic moc, ale má je všechny vyspravovaný, takže to nebude nikdo z kanálu. Snad ho identifikujete dřív než podle zubů. Jinak byl chlapík v dobré kondici, aspoň podle běžného průzkumu jeho orgánů, nic zjevně patologického.“

„A co nosní přepážka. Podíváš se mi do ní? Zajímalo by mě, jestli šňupal. Jen tak, ať vím, kam ho zařadit.“

„Z nosu zbyla fialová sedřená bambula, sama vidíš. Aspoň je vidět sliznice. Takto na zběžný pohled ti to nepotvrdím, ale může být. Má ji ztenčenou, ustupující. Po letech s kokainem žádný problém. Ale nezdá se mi, že to je týpek, kterej by v tom jel. Prachy, víš?“

„A třeba právě pro ně se do něčeho zamotal. Lidi dovedou pro peníze udělat neskutečný věci. Věř mi. Ukážeš mi ještě vlasy vzadu?“ Emil zručně nadzvedl dobitou hlavu. „Jo, to by mohlo být. Tady. Ta vydupaná pěšinka kolem dokola. Když nosíváš pořád čepici, můžeš si vykácet vlasy až na pleš.“

„Já tě vždycky rád pozoruju, jak ti to v mozkovně šrotuje, Oldřiško. Tak co dál?“ hecoval ji. „Však ty na to přijdeš.“

„Hele, Emile, pracuju s hypotézou, že ten maník si tam jen tak sám vod sebe nelehl. Zajímají mě stopy násilí, který předcházely smrti.“

„To dáš,“ mrknul na ni.

„Ty syčáku, ty mě vážně necháš, ať si na to přijdu sama?“

„Jo, protože jinak by tě to nebavilo.“

Oldřiška zkoumala nebožáka od hlavy až k patě pátravým pohledem hosta, kterému spadl vlas do polévky. „Ty zářezy na zápěstí?“

„Výborně. Musel mít svázané ruce. Stahovací páskou nebo něčím hodně pevným.“

„Pokud teda nenesl hodně těžkej nákup v síťovce. Takže si ho možná chtěl někdo pojistit, aby nezdrhl, dokud nepřijede motoráček. A těsně předtím mu to sundal, aby to vypadalo jako nehoda. To snad ne.“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Ticho.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.