Druhý spánek

Robert Harris

Kalibr

Přeložili Libuše a Luboš Trávníčkovi

The Second Sleep

Copyright © Robert Harris, 2019

All rights reserved.

ISBN 978-80-242-6871-2

Věnováno Samovi

Naši předkové zažívali až do konce rané moderní doby většinou dvě hlavní údobí spánku… Počáteční údobí se obvykle označovalo jako „první spánek“… Následující údobí se pak nazývalo „druhý“ nebo „ranní“ spánek… Obě fáze trvaly zhruba stejně dlouho, přičemž lidé zůstávali po půlnoci nějakou dobu vzhůru, a teprve pak se opět vraceli na lůžko.

A. Roger Ekirch Ke konci dne: Dějiny noci

Stačilo kopat pár stop do hloubky v polích nebo na zahradě a narazilo se na urostlého vojáka nebo úředníka impéria, který zde v klidu tiše odpočíval už více než patnáct set let. Kostry ležely většinou na boku v oválné jamce vytesané do křídy jako kuřata ve skořápkách, kolena přitažená k bradě. Na prsou nebo na čele mívaly fibuli, bronzovou brož, v ruce zbytek kopí, u kolen urnu, na hrdle pohár a láhev u úst… Žili už tak dávno, v době, která se tolik lišila od současnosti, jejich naděje a pohnutky byly tak vzdálené našim, až se zdálo, že mezi nimi a živými je proud tak široký, že jej ani duchové nemohou překročit.

Thomas Hardy Starosta casterbridgeský

Kapitola první

Skryté údolí

Pozdě odpoledne v úterý devátého dubna léta našeho vzkříšeného Pána 1468 bylo možné zpozorovat osamělého jezdce na koni, kterak opatrně hledá cestu přes divoká rašeliniště oné starobylé oblasti jihozápadní Anglie, známé od anglosaských dob coby Wessex. Jestliže se onen mladý muž tvářil znepokojeně, můžeme si být jisti, že k tomu měl dobrý důvod. Už uplynula více než hodina od chvíle, kdy naposledy viděl živou duši. Brzy se setmí, a pokud ho přistihnou venku po zákazu vycházení, hrozí mu, že stráví noc ve vězení.

Předtím se zastavil v tržním městě Axfordu, kde skupina drsně vyhlížejících chlapíků popíjela před hospodou, hned pod vývěsním štítem s namalovanou labutí. Muži na sebe nejdřív dělali obličeje kvůli jeho cizímu přízvuku a posměšně napodobovali jeho vytříbené vyjadřování, ale poté ho ujistili, že k dosažení cíle mu postačí pouze jet přímo za zapadajícím sluncem. On však už začínal mít podezření, že to mohlo být nějaké další místní darebáctví. Sotvaže totiž minul vysoké zdi městského vězení, kde na šibenicích visela rozkládající se těla tří zločinců, a přejel přes řeku do otevřené krajiny, zakryla západní oblohu těžká mračna a zapadající slunce zmizelo. Vysoká věž axfordského kostela za jeho zády se už dávno ponořila pod obzor. Cesta před ním se klikatila a klesala mezi neobydlené hřebeny pokryté temnými lesy a pokračovala úseky divoké pustiny zdobené ojedinělými keři žlutého hlodáše, než se vytratila do tmy.

V tuto chvíli všechno znehybnělo způsobem, jaký v těchto místech často signalizuje změnu počasí. Všichni ptáci ztichli, dokonce i obrovští červení luňáci se svým nelibozvučným pronikavým křikem, který ho pronásledoval celé míle. Nad slatininami se táhly studené závoje mlžného oparu a obtáčely se kolem něj a on poprvé od chvíle, kdy ráno vyrazil, pocítil potřebu hlasitě se modlit o ochranu ke svatému Kryštofovi, po němž má jméno a který na zádech přenesl malého Ježíše přes řeku.

Po nějakém čase cesta začala stoupat do lesnatého svahu. A jak stoupala, zužovala se, až byla jen o trochu lepší než polní cesta – zvlněnou hnědou zeminu pokrývaly sem tam kameny, úlomky měkké modré břidlice a žlutý štěrk, a tím vším se proplétala stékající dešťová voda. Z příkrých svahů po obou stranách se zvedala vůně divokých bylin – plicníku, meduňky a česnáčku –, zatímco přečnívající větve visely tak nízko, že jim musel uhýbat a odstrkávat je paží, čímž uvolňoval další spršky studené vody, která mu promáčela hlavu a vtékala do rukávu. V přítmí cosi zavřísklo a zableskla se smaragdově zelená. Srdce mu skočilo málem do krku, třebaže si téměř vzápětí uvědomil, že to není nic zlověstnějšího než obyčejný malý papoušek. S úlevou zavřel oči.

Když je znovu otevřel, spatřil před sebou cosi nahnědlého. Nejdřív to mylně pokládal za spadlý strom. Otřel si obličej rukávem a předklonil se v sedle. Jakási osoba v dlouhém jutovém kabátci, připomínajícím mnišskou kutnu s kapucí, tlačila kárku. Stiskl koni boky koleny a popohnal ho kupředu. „Bůh s vámi!“ křikl dolů na podivný zjev. „Jsem tu cizí.“

Ta osoba tlačila vozík dál ještě usilovněji a předstírala, že neslyšela, takže byl nucen objet ji ještě jednou. Tentokrát se otočil tak, aby úzkou cestu zahradil. Všiml si, že vozík je naložený balíky vlny. Uvolnil provázky, které mu u krku stahovaly přehoz přes ramena. „Nechci vám ublížit. Jmenuji se Christopher Fairfax.“ Stáhl mokrou látku dolů a nadzvedl vous, aby ukázal bílý kolárek kolem krku. „Jsem kněz.“

Deštěm na něj nahoru zamžourala mokrá hubená mužská tvář. Muž si pomalu a zdráhavě stáhl kápi a odhalil úplně holou hlavu. Voda stékala po nablýskané pleši, na jejímž vrcholku bylo vidět krvavě červené mateřské znaménko ve tvaru půlměsíce.

„Vede tahle cesta do Addicottu St George?“

Muž se poškrábal na mateřském znaménku a přivřel oči, jako by usilovně namáhal paměť. Nakonec se zeptal: „Vy myslíte Adcut?“

Z Fairfaxe stékala voda a docházela mu trpělivost. „Ano, tak dobrá – do Adcut,“ odpověděl.

„Ne. Půl míle nazpátek je rozcestí. Musíte jet po tý druhý.“ Muž si ho prohlížel odshora dolů. Do obličeje se mu vloudil spiklenecký výraz – rozvážná venkovská mazanost, jako by oceňoval kus dobytka na trhu. „Na tu práci jste mladej.“

„A přesto dost starý, myslím!“ Fairfax se přinutil k úsměvu a uklonil se. „Mír s vámi.“

Trhl uzdou, obrátil svou postarší šedou kobylu a opatrně odjížděl po rozbředlé cestě zpátky dolů, dokud nenašel místo, kde se rozdvojovala. Druhou cestu bylo téměř nemožné zahlédnout, pokud na ni nebyl člověk předem upozorněn. Takže ti darebáci v Axfordu měli skutečně v úmyslu nechat ho zabloudit – podraz, jakého by se nikdy neodvážili, kdyby věděli, že je kněz. Měl by to oznámit místním šerifům. Ano, cestou domů přesně tohle udělá. Ať na ty pitomé venkovské hňupy dopadne plnou vahou zákon – vězení, pokuta, ať je na den vsadí do klády a lidé po nich hází kameny a výkaly…

Tato druhá cesta byla ještě strmější. Staré stromy po obou stranách, již zcela olistěné, se skláněly pouhých pár metrů nad jeho hlavou, jako by se chtěly poradit. Jejich propletené větve nepropouštěly žádné světlo. Zdálo se, že v tomto vlhkém tunelu už nastala noc. Kobyla se vzpínala a odmítala ho nést dál. Objal ji kolem krku a pošeptal jí do ucha: „No tak, May. Do toho!“ Jenže byla podrážděná, s léty se stala paličatá, spíš mezek než kůň, a on musel nakonec seskočit a vést ji.

Na nohou se cítil ještě zranitelnější. V peněžence měl na výdaje dvacet liber, které mu předchozího večera děkan odpočítal minci za mincí, a mnoho poutníků už zavraždili pro polovinu takové částky. Jak popotáhl uzdu, smekaly se mu v blátě boty. To je ale povedený žert, pomyslel si hořce. Biskup se sice usměje jen zřídkakdy, ale to neznamená, že úplně postrádá jistý smysl pro humor. Poslat někoho třicet mil daleko, do nejvzdálenějšího kouta diecéze, v takové záležitosti a na takové herce…

Představil si, jak se jeho kolegové shromažďují k obvyklé časné večeři – jsou usazeni na dlouhých lavicích před obrovským krbem v kapitule, biskup sklání svou úzkou prošedivělou hlavu k modlitbě před jídlem, obličej i v záři plamenů stále šedobílý, jen v malých tmavých očkách se mihne záblesk zlomyslné veselosti. „A nakonec se pomodleme za našeho bratra v Kristu, Christophera Fairfaxe, který dnes večer slouží naší svaté matce církvi… v dalekých končinách!“

Připadlo mu, že nějaký mizerný potok nedaleko zurčí smíchem.

Avšak ve chvíli, kdy si už zoufal, objevila se na konci zarostlé cesty bledá záře a po dalších pár minutách znaveného ploužení se vynořil do zbytku denního světla a zjistil, že se ocitl na vrcholu kopce. Po pravé straně se terén příkře svažoval. Na malých políčkách s nízkými nasucho stavěnými zídkami se popásaly krávy, ovce a kozy. Zchátralé dřevěné stáje vystavené zimním větrům byly cínově šedé. Dole v údolí, asi o míli dál, protékala řeka překlenutá mostem. Vedle ní se kolem čtyřboké kamenné věže kostela rozkládala malá osada domků s doškovými střechami. Tu a tam stoupaly vzhůru lehoučké proužky šedobílého kouře a splývaly s tmavší šedí oblohy. Nízké mraky se hnaly nad okolními kopci jako vlny prchající před bouří na moři. Přestalo pršet. Měl pocit, že ty komíny cítí. Představoval si světlo, teplo, společnost, jídlo. Vlahý a čerstvý večerní vzduch mu zlepšil náladu. Dokonce i May ožila natolik, že svolila, aby znovu nasedl.

Když vklusali do středu vesnice, padla už skoro tma. Mayiny podkovy klapaly na klenutém kamenném mostě přes řeku a čvachtaly v úzké rozblácené ulici. Díky své vyhlídce z koňského hřbetu mohl nahlížet do nabílených domků po obou stranách. Některé měly malé předzahrádky s bílými dřevěnými ploty. Většinou vedly přímo do ulice. V několika oknech zářily svíčky; v jednom zahlédl bledou tvář kulatou jako měsíc, ta však rychle zmizela za záclonou. Zastavil se před krytým vjezdem na hřbitov u kostela a rozhlédl se kolem. Přes hřbitov vedla dlážděná cesta k portiku kostela, o kterém tušil, že tu musí stát přinejmenším tisíc let, spíš patnáct set. Kolem středu vlajkového stožáru na vrcholu věže se ovíjel červený a bílý praporec Anglie a svatého Jiří vyvěšený sklíčeně na půl žerdi.

Za zdí na opačné straně hřbitova stál polorozpadlý jednopatrový dům s doškovou střechou. Když se teď podíval pozorněji, na prahu rozpoznal vyhublou postavu ženy oblečené v černém, která držela lucernu a pozorovala ho. Chvíli se na sebe dívali přes náhrobní kameny obrostlé lišejníkem. Ona pak svítilnu maličko pozvedla a pohnula s ní dopředu dozadu. Zvedl ruku, pobídl kobylu a objel hřbitov k čekající postavě.

Kapitola druhá

Otec Fairfax se seznamuje s otcem Thomasem Lacym

Odvedla ho hned nahoru, aby se podíval na otce Lacyho. Měl sotva čas odložit na chodbě své zavazadlo, shodit ze sebe promáčený přehoz přes ramena a zout si zablácené boty, a už ji následoval, celý ztuhlý a s nohama pokroucenýma od hodin strávených v sedle, po úzkém dřevěném schodišti nahoru na podestu.

Přes rameno ho informovala, že se jmenuje Agnes Buddová, je farská hospodyně a vyhlížela ho celý den. Pod její uctivostí rozeznal jemný náznak výčitky.

Musel sklonit hlavu, aby prošel nízkými dveřmi. V ložnici byla zima a páchlo tu chlorové vápno. Okno se otvíralo dokořán do modravého soumraku; pod tabulemi z olovnatého skla se na prkenné podlaze udělala dešťová louže. O prádelník se zásuvkami se opíralo černé víko rakve. Samotná rakev spočívala na posteli. Na nočních stolcích po obou stranách masivního dřevěného rámu postele stály svíce, spolu s knihou a brýlemi, jako by mrtvý právě dočetl. Plamínky svící v průvanu neklidně poblikávaly.

Opatrně přistoupil k rakvi a pohlédl dolů. Mrtvola byla dlouhá a hubená, obalená pilinami a zahalená do tenoučkého lněného rubáše; vypadala jako kukla těsně před vylíhnutím hmyzu. Obličej zakrýval bílý krajkový kapesník. Pohlédl letmo na hospodyni. Přikývla. Uchopil oba horní rohy kapesníku mezi palci a ukazováky a odložil ho stranou.

Za svůj krátký život již viděl spoustu mrtvol. V té době se jim v Anglii stěží dalo vyhnout. Visely v železných klecích, jako ti bídní odsouzenci v Axfordu, aby odstrašily ty, kdo jednají proti zákonu. Objevovaly se přes noc na zápražích nebo pozemcích ležících ladem, zejména v zimě, a ležely tam, dokud se někdo neobtěžoval zaplatit nočnímu uklízeči, který ráno sbíral obsah nočníků jednotlivých domácností, aby mrtvoly odstranil. Když se nedávno začala rychle šířit hnilobná horečka, uděloval poslední pomazání nemluvňatům a zároveň zavíral oči jejich prarodičům. Takovouto mrtvolu však ještě nespatřil. Nos zlomený, oční důlky podlité krví. Přes čelo se táhla hluboká rána. Pravé ucho zohyzděné, jako by ho někdo napůl ohryzal. Navzdory pokusu zamaskovat tato znetvoření olovnatou bělobou, rány práškem zelenavě prosvítaly. Výsledek byl škaredý. Lacy neměl žádný vous, což bylo pro kněze nezvyklé, jen šedivé strniště.

Fairfax sklonil hlavu k požehnání a ucítil hnilobný pach rozkladu. Rychle se odtáhl. Starý kněz měl už být v hrobě.

„Jak je to dlouho, co umřel?“

„Týden, otče. Bylo teplo.“

„A v kolik hodin je pohřeb?“

„V jedenáct, důstojný pane.“

„Obávám se, že je už vskutku načase.“ Vrátil kapesník na potlučený obličej, ustoupil o krok a udělal znak kříže. „Mír s ním. Kéž věrný služebník Páně spočine v Kristově náručí. Amen.“

„Amen,“ opakovala hospodyně.

„Pojďte, paní Buddová – zakryjeme rakev.“

Společně přenesli těžké víko k posteli a položili ho na rakev. Dobrá obyčejná truhlařina, pomyslel si Fairfax – poctivý anglický dub nalakovaný na černo, mosazná držadla po stranách jako jediná okázalost, víko dobře pasující na rakev, aby pach zůstal uvnitř. Agnes vytáhla prachovku, kterou měla za pasem, a víko pečlivě otřela. Chvíli spolu nad rakví rozjímali, pak si žena povšimla louže pod oknem. Tiše cosi zamumlala, přešla k otevřenému oknu, vytřela louži a mokrou prachovku pak vyždímala ven do zahrady. Když se chystala okno zavřít, poznamenal: „Možná bude lepší nechat ho otevřené.“

Na podestě vytáhl kapesník a předstíral, že smrká. Pořád ten pach cítil. „Co ty šrámy v obličeji…? Nebožák! Jak k nim přišel?“

„Utrpěl je, když padal, důstojný pane.“

„To musel být nezvyklý pád.“

„Sto stop, aspoň to říkají.“

„Kdo to říká?“

„Ti, co ho našli, důstojný pane – kromě jiných kapitán Hancock, církevní úředník pan Keefer a kovář pan Gann.“

„V jakou denní dobu se to stalo?“

„Odešel z fary v úterý odpoledne s lopatkou v ruce a v pevných botách a už se nevrátil. Začali po něm pátrat a ve středu večer ho přinesli domů mrtvého.“

„On hodně chodil?“

„Ano, důstojný pane. Skoro všude jen pěšky. Na koni zřídka. Před několika lety se koně úplně vzdal.“

Zavedla ho dolů a do obývacího pokoje, kde v krbu hořel slabý oheň, který nedokázal zbavit místnost chladu. Na stole bylo prostřeno pro jednoho.

„Budete chtít večeřet, otče?“

Před hodinou byl strašně hladový. Teď se mu při pomyšlení na jídlo zvedal žaludek. „Děkuju vám. Ale nejdřív se musím postarat o koně.“

Vracel se kamennou chodbou. Již začínal přemýšlet, jak odsud unikne. Snažil se rozpomenout na jméno té hospody, před kterou se zastavil v Axfordu. U Labutě, tak se jmenovala. Jestliže je pohřeb v jedenáct, mohl by z vesnice vyrazit v jednu a u Labutě být snadno do večeře.

Domovní dveře měly těžký zámek, který se blyštěl novotou. Otevřel ho a vykročil do zahrádky. Vše kolem se lesklo a vlhký večer voněl mokrou trávou a kouřem páleného dřeva. May byla pryč. Uvázal ji přece ke sloupku vrat. Neudělal to pořádně? Rozhlédl se po ztemnělé vesnici. Nikde žádné světlo. Uši mu zalehlo hluboké venkovské ticho jako vata.

„Nedělejte si starost, otče,“ ozvala se za ním Agnes. Při zaslechnutí jejího hlasu v tom tichu sebou trhl. „Rose ji už ustájila.“

„To je od ní laskavé. Poděkujte jí prosím za mě.“

Zmocnilo se ho podivné podráždění, jehož důvody nedokázal pořádně určit. Popadl svou brašnu a následoval hospodyni zpátky do obývacího pokoje.

„A teď, paní Buddová,“ pokusil se promluvit věcně, „potřeboval bych si s vaším dovolením ujasnit pár otázek.“ Položil brašnu na stůl, prohrabal ji a vytáhl penál a pár listů papíru. „Ale pěkně po pořádku…“ usmál se na ni, aby se uvolnila, „je tady nějaký inkoust?“

„Jaké otázky to mají být?“ Vypadala ostražitě. Přemýšlel, kolik jí může být let. Možná padesát. Nezdravě zažloutlý tuctový obličej, vlasy již šedivé, oči zarudlé, patrně od pláče. Jak žalem stárneme, pomyslel si s náhlou lítostí. Jak jsme zranitelní, ubozí smrtelníci, pod svou marně předváděnou vyrovnaností.

„Jsem pověřen v rámci svých povinností pronést řeč na pohřbu otce Lacyho – což není úkol zrovna snadný, i když člověk zesnulého znal, a je ještě ošidnější, jestliže se s ním nikdy nesetkal.“ Nechal to vyznít, jako by mu byly tyto problémy důvěrně známé, třebaže popravdě ještě nikdy pohřební obřad neprováděl a ani nesepisoval pohřební řeč. „Potřebuji znát jistá prostá fakta. Takže – inkoust? Předpokládám, že kněz musí mít inkoust, ne?“

„Ano, měl inkoust, důstojný pane, měl ho spoustu.“ Znělo to dotčeně a hospodyně odešla, zřejmě aby nějaký přinesla.

Posadil se ke stolu, pevně sevřel okraj jeho desky a pozorně si prohlížel pokoj. Nad krbem visel obyčejný dřevěný kříž. Stěny byly ve světle svíček matně oranžovohnědé. Zdi se zřetelně nakláněly a strop byl uprostřed vyboulený. Přesto místnost působila velmi bytelně a starobyle, jako by se už před staletími usadila a nyní s ní nic nepohne. Představil si generace farářů, kteří museli sedat přesně na tomto místě – patrně jich byly celé desítky – a tiše v tomto odlehlém údolí vykonávali Boží dílo, neznámí a zapomenutí. Pomyšlení na takovou opomíjenou oddanost ho zahanbilo, takže když se Agnes vrátila, snažil se projevit nějakou pokoru – přinesl jí židli, aby se mohla posadit proti němu, a vlídně na ni promluvil.

„Odpusťte mi – měl bych to vědět –, ale jak dlouho tu byl otec Lacy farářem?“

„V lednu to bylo dvaatřicet let.“

„Třicet dva roků? Skoro třetinu století – celý život!“ Fairfax se málokdy doslechl o někom, kdo by sloužil tak dlouho na jedné faře. Smočil pero v kalamáři a udělal si poznámku. „Měl nějaké příbuzné?“

„Měl bratra, ale ten už před lety zemřel.“

„A jak dlouho jste vy byla v jeho službách?“

„Dvacet let.“

„A váš manžel také?“

„Ne, důstojný pane, ovdověla jsem už dávno, ale mám neteř – Rose.“

„Tu, co se mi postarala o koně?“

„Žije tady na faře s námi – se mnou, musím se naučit říkat.“

„A co bude s vámi oběma, když je teď otec Lacy mrtvý?“

K jeho zděšení se jí oči zalily slzami. „Nevím. Je to tak náhlý, ještě jsem na to vůbec nepomyslela. Třeba si nás tu nový farář bude chtít nechat.“ Pohlédla na něj s nadějí. „Převezmete to tady, důstojný pane?“

„Já?“ Málem se hlasitě rozesmál nesmyslnosti představy, že by se zahrabal na takovém místě, ale uvědomil si, jak hrubě by to působilo, a podařilo se mu včas se zarazit. „Ne, paní Buddová. Jsem nejnižší z biskupových kleriků. Mám povinnosti v katedrále. Mým úkolem je jenom celebrovat smuteční obřad. Ale budu o situaci informovat diecézi.“ Udělal si další poznámku a posadil se zpříma. Strčil si konec pera mezi rty a pozorně ženu zkoumal. „Nemohl by tu službu převzít některý místní farář?“

Tutéž otázku položil předchozího dne biskupu Poleovi, když ho pověřoval tímto úkolem – samozřejmě ji formuloval diplomaticky, protože biskup není z těch, kdo očekávají, že se o jejich příkazech bude diskutovat. Biskup však pevně stiskl rty, začal se zaobírat nějakými papíry a zamumlal cosi o tom, že Lacy byl divný a mezi svými sousedními kolegy neoblíbený. „Znal jsem ho, když byl ještě mladý. Byli jsme spolu v semináři. Naše životy se ubíraly odlišnými cestami.“ Pak pohlédl Fairfaxovi přímo do očí. „Tohle je pro tebe dobrá příležitost, Christophere. Jednoduchý úkol, který přesto vyžaduje jistou rozvážnost. Měl bys to stihnout za den. Spoléhám na tebe.“

Agnes se zahleděla na své ruce. „Otec Lacy neměl s faráři v ostatních údolích co do činění.“

„Proč ne?“

„On šel svou vlastní cestou.“

Fairfax se zamračil a mírně se předklonil, jako by její slova dobře nezachytil. „Omlouvám se. Nerozumím vám. ‚On šel svou vlastní cestou?‘ Přece existuje jen jedna cesta – pravá cesta, ne? Každá jiná je nepravá, a to je kacířství.“

Stále se mu odmítala podívat do očí. „Neumím správně odpovědět, otče. Takový věci jsou nad mý chápání.“

„Co jeho vztahy s farníky? Byl oblíbený u svých oveček?“

„Ach ano.“ Odmlka. „U většiny.“

„Ale ne u všech?“

Tentokrát neodpověděla. Fairfax odložil pero a promnul si oči. Náhle se cítil vyčerpaný. Tohle je zasloužený trest za to, že se pyšnil biskupovou přízní: jet osm hodin na koni, aby pohřbil obskurního kněze, možná kacíře, kterého zřejmě značná část farníků neměla v oblibě. Aspoň by ta pohřební řeč mohla být krátká. „Předpokládám,“ prohodil nejistě, „že bych mohl mluvit obecně – o životě dobře prožitém ve službě Bohu a tak dále. Jak byl starý, když zemřel?“

„Starý, důstojný pane, ale přitom pořád docela zdravý. Bylo mu šestapadesát.“

Fairfax počítal. Jestliže tu Lacy strávil dvaatřicet let, musel sem dorazit, když mu bylo dvacet čtyři – přesně tolik, kolik je teď jemu. „Addicott tedy byla jeho jediná farnost?“

„Ano, důstojný pane.“

Pokusil se představit si sám sebe na místě starého kněze. Byl si jistý, že kdyby měl žít v takovém zapadlém místě, určitě by se zbláznil. A možná právě k tomu zde v průběhu let došlo. Zatímco Pole vystoupal na vrchol, Lacy tady hnil. Idealistické srdce seschlé osamělostí do mrzoutství. „Třetinu století! Musel to tady mít rád.“

„Ach ano, miloval to tu. Nikdy by neodešel.“ Agnes se zvedla. „Budete mít hlad, otče. Připravila jsem vám něco k jídlu.“

Kapitola třetí

Fairfax jde brzy spát a učiní znepokojivý objev

K prosté večeři mu připravila dušené králičí a skopové maso se zeleninou a džbánek silného černého piva, které podle jejích slov vařil sám otec Lacy. Pozval ji, aby si vzala s ním, ale omluvila se. Prý se musí ještě postarat o občerstvení na smuteční slavnost. Po té dívce Rose nebylo stále ani památky.

Zpočátku se Fairfax v jídle nimral. Jenže jakýmsi paradoxem zažívání se mu chuť k jídlu s každým soustem vracela, takže nakonec snědl všechno. Lehce si otřel ústa kapesníkem. Každá zkušenost má nějaký smysl, který je znám pouze Bohu. Musí tuto situaci využít co nejlépe. Biskup nic menšího očekávat nebude a on sám bude mít aspoň co vyprávět při večeři v kapitule.

Ve snaze zmírnit chlad přihodil do krbu další malé poleno, pak se vrátil ke stolu, odstrčil talíř stranou a vytáhl svou bibli a modlitební knihu. Škrtl sirku, zapálil si dýmku a pohodlně se opřel zády v židli. Poprvé věnoval pozornost kalamáři – byla to vlastně lahvička na inkoust. Zvedl ji a přidržel u plamínku svíčky. Byla ze silného průzračného skla s rýhovanými boky a měla zvláštní tvar, tři palce dlouhý a palec široký. Inkoust se mohl slít do šikmého žlábku, který zabíral asi dvě třetiny základny, což bylo výhodné pro namáčení pera. Kalamář byl očividně velmi starý. Přemýšlel, jak k němu zemřelý kněz přišel.

Odložil kalamář a začal psát.

Ticho nerušilo nic než tikání stojacích hodin na chodbě. Pohroužil se do svého úkolu. Poslední pokyn, který Kristus udělil apoštolům před svým nanebevstoupením, zněl, že mají zůstat ve městě a v rozjímání vyčkávat na příchod Páně. Nedělal Lacy tohle? Nezůstával pokorně na místě, které mu bylo přiděleno, a nevyčkával, až se mu ukáže Bůh? Z toho by se dalo něco udělat.

Asi po hodině se vrátila Agnes a sklidila ze stolu. Když opět vyšla z kuchyně, oznámila, že jde spát. „Ustlala jsem vám v pracovně otce Lacyho.“

Se zhasínadlem obešla svíčky. Přemýšlel, kolik je asi hodin. Devět? V tuto dobu se obvykle shromažďoval s ostatními při sedmé kanonické hodince v kapli Panny Marie. Ale i když teď měl ulehnout dříve, než byl zvyklý, nestěžoval si. Pohřební řeč může dokončit ráno. Kromě toho z Exeteru vyrazil hned po svítání a celé tělo měl bolavé únavou. Uložil své věci zpátky do brašny a hlavičku dýmky vyklepal o vnitřní stranu krbu.

Pracovna byla menší a zakrámovanější než obývací pokoj. Agnes přinesla dvě svíčky a jednu mu postavila na kraj psacího stolu. Domácí lůj syčel a prskal. Jeho žlutá záře vrhla světlo na pohovku s tenkým polštářem a přikrývkou z různobarevných kousků, kterou bezpochyby ušila hospodyně za nekonečných zimních večerů. Za září svíčky se mu v příšeří nejasně jevilo cosi jako dobře zásobené police s knihami, různé papíry a okrasné předměty. Záclony už byly zatažené.

„Doufám, že tu budete mít pohodlí. Nahoře jsou jen dva pokoje – Rose a já máme jeden dohromady a ve druhým leží pan farář. Samozřejmě,“ dodala, „jestli chcete, můžeme ho přenést dolů.“

„Ne, ne,“ odmítl rychle. „Tohle mi úplně postačuje. Je to jen na jednu noc.“ Posadil se na pohovku. Byla tvrdá a bytelná. Usmál se. „Po takovém dni bych určitě usnul i vestoje. Bůh s vámi, paní Buddová.“

„A s váma, otče.“

Slyšel, jak zamyká domovní dveře, a pak se ozvalo vrzání prken, když stoupala nahoru. Její kroky mu přešly nad hlavou. Odříkal své modlitby (Do Tvých rukou, ó Pane…) a ulehl na pohovku. Chvilku poté se znovu posadil. Dobrý kvart silného piva starého kněze tlačil na močový měchýř a on si potřeboval naléhavě ulevit. Zašmátral pod pohovkou po nočníku, ale našel jen pavučiny.

Vzal svíčku a vyšel na chodbu. Za domovními dveřmi si vzal své boty a odnesl je kolem obývacího pokoje a pracovny do zadní části domu. V teplé kuchyni to stále ještě vonělo po pečení. Mušelínové šátky pokrývaly různá jídla, která Agnes musela připravit pro pohřební pohoštění. Posadil se na židli u zadních dveří a obul se.

Venku vládla naprostá tma a ticho. Byl uvyklý, že každou hodinu vyzvánějí zvony, uvyklý na světla katedrálního města, stejně jako na noční modlitby a šourající se nohy či hlasy námořníků z doků v Lamanšském průlivu, kteří prchají před hlídkami šerifů, a z této prázdnoty ho málem jímala závrať – jako by se ocitl na pokraji věčnosti.

A Země byla beztvará, pustá a pohroužená do věčné tmy.

Snažit se najít záchod bylo beznadějné. Odvážil se udělat několik kroků dopředu, odložil držák svíčky na vlhkou trávu, povytáhl si sutanu, stáhl podvlékačky, rozkročil se a vymočil se neznámo do čeho. Silný proud působil hluk – dunivý, nezaměnitelný –, který muselo být slyšet až na opačné straně údolí, natož v patře, kde se v jeho představách teď znepokojeně choulí Agnes a Rose. Opět se musel vší silou snažit, aby se nerozchechtal.

Otřepal se do sucha, upravil si oblečení, zvedl svíčku a klopýtal po trávě ke dveřím. Jejich dřevo bylo staré jako dům, ale povšiml si, že zámek je nový jako ten vepředu. Podobně jako mnozí obyvatelé města i on choval romantickou představu, že lidé na venkově nikdy dveře nezamykají. O Addicott St George to zřejmě neplatilo.

Vrátil se do pracovny, odložil sutanu, padl na pohovku a okamžitě usnul.

*

Něco ho probudilo. Nebyl si jistý co. Pokoj tonul v takové tmě, že mezi zavřenýma a otevřenýma očima nebyl rozdíl. Ten pocit působil znepokojivě, jako když je člověk slepý nebo pohřbený zaživa. Svíčka dohořela, což muselo znamenat, že uplynulo několik hodin a že ho jeho tělo probudilo jako obvykle po prvním spánku.

Měl dojem, že zaslechl hlas nějakého muže mumlajícího cosi, čemu dobře nerozuměl. Napínal uši. Po krátké pauze se to ozvalo znovu. Opřel se o loket. Teď ten první hlas přerušil nějaký jiný hlas. Dva muži spolu mluvili – drnčivý místní dialekt, tlumený, nezřetelný, téměř melodický, jako bzukot včel. Stáli hned za jeho oknem.

Zvedl se z pohovky, chvíli vrávoral a snažil se zorientovat. Postoupil dopředu a narazil kolenem do stolu. Málem začal nadávat, ale rychle se ovládl, promnul si koleno, pak natáhl ruku a pomalu ohmatával stěnu, dokud nezavadil o látku. Zabořil se do ní rukama jako krtek, a když našel mezeru, roztáhl záclony. Pak přejel dlaněmi po malých kosočtvercových tabulkách studeného skla, nahmatal kliku a otevřel okno. Vystrčil hlavu ven.

Muži už popošli dál. Napravo od něj a o kus níž poskakovala ve tmě dvě světla. Tušil, že se dívá na úzkou cestu, která vede kolem fary ke kostelu. Za těmi dvěma lucernami prosvítala další, slabší světla, některá nehybná, jiná se pohybovala. Kdesi v dálce zaštěkal pes. Uslyšel těžkopádné rachocení káry.

Nad jeho hlavou zavrzala podlahová prkna.

Zavřel okno a tápavě přešel přes pokoj ke dveřím. Prudce je otevřel, právě když Agnes sestoupila po schodech dolů. Nesla svíčku. Ve vlasech měla papírové natáčky. Přes noční košili si oblékla dlouhý kabát, který si pevně přitáhla k tělu, sotva ho spatřila. „Ach, otče Fairfaxi – vy jste mě ale vystrašil!“

„Co je to za hodinu, paní Buddová? Proč se všichni tak divně courají venku?“

Pootočila se a přidržela svíčku u stojacích hodin. „Dvě hodiny, důstojný pane, úplně normálně.“

„V Exeteru je zvykem, že lidé mezi prvním a druhým spánkem zůstávají ve svých pokojích. Zdejší vesničané jsou ale venku. Co zákaz vycházení? Riskují přece zbičování, ne?“

„Na zákaz vycházení tady nikdo moc nedbá.“ Pečlivě se vyhýbala pohledu na něj a on si uvědomil, že má na sobě jen podvlékačky a nátělník.

Vycouval do pracovny a zevnitř zavolal. „Odpusťte mi mé neslušné chování. Tohle vycházení uprostřed noci – to je pro mě nové. Směl bych si vzít ještě jednu svíčku? Nebo dvě, jestli to je možné?“

„Počkejte tady, důstojný pane, skočím pro ně.“ Se stále odvrácenou hlavou prošla kolem něj do kuchyně. Našmátral ve tmě sutanu a ospalými neobratnými prsty zapnul několik knoflíků.

„Tady máte svíčky, otče.“ Postavila je na podlahu, hned před pracovnou.

Vzal si obě, zavřel dveře a jednu odložil na psací stůl. Rozhodl se, že se místo obvyklé noční meditace raději pokusí najít nějakou novou inspiraci pro svou pohřební řeč. Jak lépe vyhodnotit muže než podle toho, jakou má knihovnu? Začal důkladnou prohlídkou polic s knihami.

Otec Lacy měl nejméně sto knih, některé zcela jasně velice staré. Zejména měl pozoruhodnou kolekci svazků sepsaných onou armádou učenců, kteří svůj život zasvětili studiu apokalypsy. Fairfax přejel prstem po titulech – Pád člověka… Velká potopa Noemova… Zničení Sodomy a Gomory… Boží hněv a pád Babylónu… Deset morových ran egyptských… Kobylky z propasti… Hořící jezero…To ale musel být trudnomyslný muž, pomyslel si. Žádný div, že se ho ostatní faráři stranili.

Namátkou vytáhl jeden svazek, Vylití sedmi pohrom: studie Zjevení 16. Knihase rozevřela na výrazně vyznačeném úryvku:

Anděl shromáždil ty krále na místo zvané hebrejsky Harmagedon.

Sedmý anděl vylil svou nádobu do ovzduší a z chrámu od trůnu zazněl mocný hlas: „Stalo se!“

A rozpoutaly se blesky, hřmění a burácení, a nastalo hrozné zemětřesení, jaké nebylo, co je člověk na zemi; tak silné bylo to zemětřesení.

A to veliké město se roztrhlo na tři části a města národů se zřítila.

Zavřel svazek a vrátil ho na polici. Takováto sbírka by byla na místě v biskupově knihovně; najít ji na malé faře v odlehlé vesnici mu připadalo zvláštní.

Znovu vzal svíčku a přešel k druhé knihovničce, kde ho okamžitě upoutala police s malými svazky vázanými ve světle hnědé kůži. Přidržel plamínek blíž u jejich hřbetů – Zápisy z jednání a studie Společnosti přátel starožitností – a v tu chvíli se zcela probral, neboť ten název okamžitě poznal, i když byl v době procesů ještě malý. Tato organizace byla prohlášena za kacířskou, její členové uvězněni, publikace zabaveny a veřejně spáleny, a samotné slovo „starožitník“ se nesmělo používat. Připomněl si, jak kněží v semináři zapalovali uprostřed Exeteru velký oheň. Bylo to v zimě a v obyvatelích města zanechal silný dojem jak žár ohně, tak horlivý fanatismus kněží. A přesto je dochovaný soubor prací této společnosti zde – právě v Addicottu St George!

Fairfax na polici chvíli zděšeně zíral. Devatenáct svazků, s úzkou mezerou v místě, kde byl dvacátý vytažen. Co tohle znamená v souvislosti s jeho zítřejším úkolem? Je možné vědomě pohřbít kacíře do posvěcené půdy? Neměl by pohřeb odložit, navzdory rozkládající se mrtvole, a vyžádat si radu biskupa?

Pečlivě záležitost uvážil. Byl praktický mladý muž. Fanatismus některých kolegů z řad mladších duchovních, kteří se s rozcuchanými vlasy a vousy a planoucíma očima snaží vyčmuchat rouhače stejně horlivě jako vodní pes vyhledávající lanýže – to nebylo nic pro něj. Měl pokyny vyřídit záležitost rychle a taktně. Nejmoudřejší tudíž bude pokračovat podle plánu a předstírat, že nic neví. Opak mu nemůže nikdo prokázat, a bude-li to nutné, vždycky bude možné vyzpovídat se Bohu a biskupovi později.

Když tedy záležitost vyřešil, pokračoval v prohlídce pracovny. Dvě další police byly věnovány téže zvrácenosti. Všiml si monografií o pohřebištích, různých artefaktech, vyrytých nápisech či pomnících. Udivilo ho, že je starý kněz vystavoval tak bezostyšně. Jako kdyby údolí se svou ojedinělou geografickou izolovaností a svým pohrdáním vůči zákazu nočního vycházení existovalo nějak mimo čas a zákon. Nacházel se tu tlustý svazek o zříceninách v Anglii nazvaný Antiquis Anglia, jehož autorem byl dr. Nicholas Shadwell, „předseda Společnosti přátel starožitností“. Rychle přejel svíčkou podél titulů, a i když byl v pokušení ještě u nich zůstat, přinutil se neprohlížet si je příliš důkladně a raději obrátil pozornost k vitríně v koutě pokoje.

Dřevěná skříňka s prosklenou přední částí mu sahala po prsa – a sklo bylo staré, to poznal, protože bylo úplně čiré a hladké, bez onoho zvlnění typického pro moderní skleněné výplně. V pravém horním roku popraskalo. I police byly z nejkvalitnějšího skla a ve světle svíčky se zdálo, že předměty, které na nich spočívaly, se magicky vznášejí ve vzduchu. Vlastnit cokoli z nich bylo nezákonné: mince a plastové platební karty z alžbětinské doby, klíče a zlaté prsteny, pera, skleněné nádobí, tabulka připomínající jakousi královskou svatbu, tenké kovové dózy, sada plastových brček, zavinovačka z umělého vlákna s vybledlými obrázky čápů přinášejících miminka, bílé plastové příbory, plastové láhve všemožných tvarů a druhů, zářivě červené a žluté plastové kostky na hraní, které do sebe zapadaly, cívka zelenomodrého rybářského vlasce z plastu, plastová panenka barvy lidské kůže, které chyběly oči, a v průzračném plastovém stojánku úplně nahoře na nejvyšší polici to, co bylo zřejmě chloubou sbírky: jedno z těch zařízení, která dávní předkové používali k dorozumívání.

Fairfax už dříve viděl jejich fragmenty, ale žádné tak dokonale zachovalé. Cítil se k němu přitahován, a tentokrát navzdory všemu úsilí neodolal, vitrínu otevřel a předmět vytáhl ven. Byl tenčí než jeho malíček, menší než dlaň, černý, hladký a lesklý, vyrobený z plastu a skla. V dlani byl docela těžký, příjemně masivní. Přemýšlel, komu patříval a jak k němu farář přišel. Jaké představy mohl kdysi přenášet? Jaké zvuky z něj mohly vycházet? Stiskl tlačítko na přední straně, jako by se předmět mohl nějakým zázrakem probudit k životu, ale lesklý povrch zůstával rozhodně černý a mrtvý a on v něm viděl jen odraz své tváře, strašidelné ve světle svíčky. Otočil ho. Na zadní straně spatřil nejstrašnější symbol domýšlivosti a rouhačství dávných předků – nakousnuté jablko.

Kapitola čtvrtá

Středa 10. dubna: neočekávaný incident při pohřbu

Sfoukl svíčky, znovu ulehl na pohovku a přitáhl si sešívanou přikrývku až k bradě. Ve tmě mu připadlo snadnější pustit kacířské symboly starého faráře z hlavy. Jeho únava byla skutečně taková, že tvrdá pohovka se pod ním přes veškeré rozrušení zdánlivě rozplynula a on začal dýchat hluboce a pravidelně.

Jeho druhý spánek byl více zaplněn sny než první, i když později si nedokázal vzpomenout na žádný z nich kromě posledního, což byla stále se vracející noční můra, která se objevila krátce poté, co mu rodiče a sestra zemřeli při epidemii záhadné potivé horečky a on byl poslán ke svému postaršímu strýci. Představoval si, jak je pronásledován, utíká bosý neznámou čtvrtí a hledá jednu ulici, jistý dům, konkrétní dveře. Teprve když to po hodinách pátrání našel – ubohý, zchátralý dům v chudé čtvrti – a vyrazil zámek a vpadl dovnitř, spatřil opět svoji rodinu. Mlčky k němu vztáhli ruce a v tu chvíli se vždycky probudil.

Zamrkal a otevřel oči. Pokoj tonul v šedém světle časného rána. Kdesi v hloubi mysli se ozval stísněný pocit, on otočil hlavu a matně spatřil prosklenou vitrínu se vznášejícími se předměty. Vzpomínka na noc se vrátila.

Odhodil přikrývku a poklekl u pohovky. Sevřel ruce k modlitbě tak pevně, že mu klouby na prstech zbělaly. Otče náš, děkuji Ti, že jsi mi dopřál spatřit další den. Chraň mě, abych nepodlehl pokušení, a dej mi sílu, abych mohl sloužit Tvé slávě dnes i nadále. Amen.

Vstal, očima se vyhýbal pohledu na vitrínu a police s knihami, roztáhl záclony a otevřel okénko. Vzduch byl chladný a vlhký, tichý, nehybný. Na konci cesty viděl kostel se splihlou vlajkou a vesnici za ním; ještě dál vzadu se jako vlny zvedaly příkré zelené stráně údolí, na kterých se pod hrozivě nízkou šedou oblohou pohybovaly nadýchané bílé tečky ovcí.

Na stolku vedle okenního parapetu měl připravený džbán s vodou, lavor, zrcátko, ručník a kostku staromódního černého mýdla, které páchlo po louhu. Nemohl se přimět, aby ho použil – páchnout celý den tou chemií by mu až příliš připomínalo studená rána v semináři, kdy se ve spodním prádle třásl ve frontě u pumpy.

Ošplíchl si obličej studenou vodou a mokrýma rukama si pročísl vlasy a vous, pak se pozorně zadíval do zrcátka. Vous si nechával růst stejně jako všichni kněží. Byl stejně hustý a černý jako jeho vlasy. Nosil ho pečlivě zastřižený podle poslední módy. A přesto se nezdálo, že by to jeho vzezření dodávalo nějakou vážnost. Jeho pleť, bledá po zimě strávené převážně v katedrále, byla příliš hladká. V očích měl příliš mnoho mladistvé dychtivosti. Pokusil se na svůj odraz zamračit, ale usoudil, že vypadá směšně.

Hodiny na chodbě ukazovaly, že je krátce po sedmé. Zaslechl, jak někdo v kuchyni pohybuje hrnci a pánvemi. „Dobré ráno!“ zavolal a prošel do obývacího pokoje, kde měl prostřený stůl ke snídani. Z okna bylo vidět přímo na cestu, která vesnici sloužila jako hlavní ulice. Nějaká žena nesla na hlavě opatrně těžkou hliněnou nádobu, patrně se vracela od obecní studny. Muž v dlouhém pracovním plášti vedl mulu. Pozdravili se a šli dál společně. Fairfax stál a díval se za nimi, dokud mu nezmizeli z dohledu.

Uslyšel za sebou nějaký zvuk, a když se otočil, uviděl mladou ženu pokládající na stůl talíř. Vůbec ji nezaslechl vcházet. Z nějakého důvodu si představoval, že neteř paní Buddové bude nehezká, drsná venkovská dívka. Ona však byla štíhlá, měla bledý oválný obličej, velké modré oči a spoustu černých vlasů svázaných modrou stuhou, která zvýrazňovala jemnou, dlouhou bílou šíji. Byla oblečená ve smutečním, a to ještě přispělo ke zdůraznění jejího půvabu. Obával se, že na ni určitě příliš civěl, neboť když se po chvíli vzpamatoval z překvapení a vesele prohodil: „Dobré ráno, ty musíš být Rose – pohled na tebe příjemně zjasní ten chmurný den!“, dívka se otočila a beze slova utekla.

Bylo mu jasné, že se nevrátí, a tak usedl ke stolu a s lítostí zíral na talíř se studeným skopovým a sýrem. Tohle byla jeho tragédie: mít vášnivou povahu a nesmět ji projevovat. V důsledku toho si neuměl poradit se ženami, neuměl s nimi jednat. Společnost v katedrále byla výlučně mužská: celibát představuje hlavní omezení kladené na duchovní. Nemohl popřít, že tohoto zákazu lituje, ale usilovně se ho snažil dodržovat a rozhodně nikdy nepomyslel na to, že by ho zpochybňoval. A přesto se říkalo, že v Anglii před apokalypsou byli kněží většinou ženatí, a že v posledních desetiletích dokonce směly ženy sloužit mši! Tohle jistě nepatřilo k nejmenším prohřeškům rouhačství a znesvěcování, jež přivodily na svět Boží hněv.

Dveře se znovu otevřely a on se dychtivě otočil v naději, že odčiní, co napáchal. Jenže to byla jenom Agnes přinášející konvici s čajem. „Dobré ráno, otče.“

„Dobré ráno, paní Buddová.“

„Dáte si čaj? Otec Lacy měl rád cornwallský, ale jestli chcete, máme i vysočinský.“

„Cornwallský mi vyhovuje.“ Sledoval, jak ho opatrně nalévá do misky, jednou rukou drží ucho konvice, druhou přidržuje víčko. „Obávám se, že jsem asi polekal vaši neteř.“

„Ále, toho si nevšímejte. Je plachá jako srnka.“

„Přesto bych si s ní rád trochu popovídal.“ Pak dodal: „O její smutně změněné životní situaci.“

„To nepůjde, což je ještě smutnější.“

„Proč ne?“

„Ona nemluví.“

„Cože – nikdy?“

„Ne, narodila se bez týhle schopnosti.“

Teď ho přepadl ještě silněji pocit vlastní netaktnosti. „To je mi moc líto.“

„Boží vůle, otče.“

„Jak je stará?“

„Je jí osmnáct.“

Když Agnes odešla, uchopil misku s čajem do dlaní a pokoušel se v duchu si představit, co se s nebohou dívkou stane, až ztratí domov. Vrátí se ke své rodině? Přijmou ji vůbec zpátky, když je němá a nejspíš se těžko provdá, navzdory svému vzhledu? Možná by se nakonec měl zeptat biskupa, jestli neexistuje možnost, že by se mohl ujmout zdejší farnosti. Představil si, jak spolu všichni tři žijí v jednom domě. Svou vlídností by si získal její důvěru. Za dlouhých zimních večerů by ji dokonce mohl učit, jak překonávat to postižení. A ve svém každodenním usilovném zápase o zvládnutí pokušení by se přibližoval k Bohu. Opravdu by to byl tak špatný život?

Než dopil čaj, téměř sám sebe přesvědčil, že v jeho osudu dojde k tomuto nečekanému – vskutku sebetrýznivému – obratu, a zjistil, že se může s gustem pustit do snídaně.

*

Z pracovny si vzal brašnu, pevně zavřel dveře, pokřižoval se a vrátil se do obývacího pokoje, aby si dopsal řeč. Vzhledem k tomu, co odhalil mezi prvním a druhým spánkem, stal se nyní tento úkol mnohem náročnějším a on se usilovně snažil uvést v soulad učení církve s tím, co teď o otci Lacym věděl. Dýchl si na ruce, aby je zahřál. Zapálil si další dýmku. Čas od času práci přerušil a zíral z okna. Světlo se nezlepšovalo. Jestli něco, tak se spíš setmělo. Nakonec se rozpršelo – nebyl to ten jemný, mírný deštík předchozího dne, ale skutečný liják, který bušil do střechy a v proudech přetékal přes okraje okapů.

Agnes strávila ráno přenášením jídel do kostela. Nakonec mu přinesla svíci. Kdesi v dáli se ozvala silná rána a její ozvěna zaburácela celým údolím. Zvedl oči. „Hrom?“

„Nemůže hřmět, když se neblýská, otče. Tohle bude odstřel v lomu.“

„I v tomhle počasí?“

Neodpověděla. Její pozornost upoutalo cosi za oknem. Z postranní brány hřbitova vycházela skupina pěti mužů s kapucemi, hlavy skloněné proti dešti. Čtyři vypadali v nedělním oblečení celí nesví; jeden měl na sobě červenou komži církevního úředníka. Spěchali přes cestu k faře.

„Tak si pro něj jdou,“ pronesla nevýrazně Agnes. „Už musí být načase.“

Šla k domovním dveřím, aby je vpustila dovnitř. Uslyšel jejich hlasy – tlumené, uctivé – a podupávání, jak se zbavovali bláta a vody z bot. Vydusali po schodech nahoru. Agnes se znovu objevila ve dveřích s tou červeně oděnou postavou za zády. Fairfax se zvedl od stolu. „Otče, tohle je George Keefer, církevní úředník,“ představila muže. Ustoupila stranou a nechala ho projít.

Fairfax ho okamžitě poznal podle holé hlavy s tím mateřským znaménkem ve tvaru půlměsíce. Keefer natáhl ruku. „Tak jste nás našel, otče.“

„Očividně.“ Fairfax mu potřásl tlustou vlhkou dlaní.

Agnes na ně překvapeně pohlédla. „Vy se znáte?“

„Včera jsme se potkali na cestě,“ odpověděl Fairfax.

„Byl bych vás sem dovedl,“ vysvětloval Keefer, „ale musel jsem do setmění dovézt do tkalcovny vlnu.“ Shora se ozvalo tlučení kladiv. „Uložil jsem jim, aby víko přitloukli. Ležel tady týden a ti, kdo se s ním chtěli rozloučit, už to udělali. Je to tak správně, Agnes?“

„Ty jsi úředník, Georgi,“ odpověděla chladně.

Kvůli té pleši Fairfax jen obtížně odhadoval Keeferův věk. Bezpochyby byl mladší, než jak vypadal. Možná kolem pětadvaceti? Ať mu bylo, kolik chce, Fairfaxovi se nelíbilo jeho chování a měl chuť ho pokárat za včerejší nepřívětivost, zejména když se srovná mužovo postavení církevního úředníka s jeho vlastním statusem vysvěceného kněze. Určitě si přece musel uvědomit, že sem Fairfax jede, aby pohřbil otce Lacyho. Tlumené rány kladiv zaznívající shora mu však připomněly, že se musí postarat o důležitější věci než o svou důstojnost.

„Dobrá, myslím, že bychom měli dohodnout obřad, pane Keefere.“ Pohlédl do svých poznámek. „Pokud jde o písně, vybral jsem ‚Blíž k Tobě, Bože můj‘ a ‚Hrad přepevný jest Pán Bůh náš‘. Ledaže otec Lacy měl nějakou svou oblíbenou píseň.“

Keefer pokrčil rameny. „Jestli měl, tak já to nevím.“

„Takže platí. A pokud jde o krátké čtení, První list korintským: ‚Ne všichni zemřeme, ale všichni budeme proměněni.‘ Je to tradiční a dobře se to hodí.“

„Jak si přejete.“

„Kdo to bude číst?“

Keefer se poškrábal na hlavě. „Bezpochyby tam bude lady Durstonová. Rodina Durstonových tradičně sedává v první lavici. Ona znala faráře jako každý jiný.“

„Dobrá, požádejte tedy lady Durstonovou. Nebude tam ještě někdo, kdo by si přál pronést pár slov?“

„My nejsme lidi, co toho moc namluví před druhými.“

Jejich rozhovor ukončilo první vyzvánění umíráčku. Jestli v křesťanském světě existuje nějaký pochmurnější zvuk, Fairfax doufal, že ho nikdy neuslyší. Po jednotlivých úderech následovala vždy chvilková pauza, pak se to ozvalo znovu – vyzvánění za mrtvého: naléhavé, neodvratné, nelítostné.

„Kolik je hodin, paní Buddová?“ zeptal se Fairfax.

Ohlédla se přes rameno do chodby. „Tři čtvrtě na jedenáct, otče.“

„Musíme začít. Opusťte mě, prosím.“

Když odešli, Fairfax otevřel své zavazadlo a vyndal z něj kněžské roucho. Přetáhl si přes hlavu bílou albu a uhladil ji až ke kotníkům. Přes ramena si oblékl zelený a zlatý ornát. Rozbalil štólu, políbil ji a přehodil si ji kolem krku. Těžká vyšívaná látka byla tuhá a působila cize. Fairfax byl vysvěcen teprve o posledním svátku svatého Michaela 29. září a teď pocítil vnitřní nervozitu, kterou však okamžitě potlačil. Jestliže nedokáže provést nekomplikovaný obřad v tak odlehlé a bezvýznamné vsi, jaké naděje na kněžskou kariéru by si mohl dělat? Popadl modlitební knížku, bibli a své poznámky a vyšel na chodbu.

Nosiči se stále ještě snažili vytočit rakev na úzkém schodišti. Museli ji naklonit téměř vertikálně. Narážela do zdí a sloupků zábradlí a vypadala, jako by každým okamžikem mohla prasknout a vyklopit starého faráře ve spršce pilin na schody dolů. Agnes stála vzadu na chodbě s rukou přitisknutou k ústům, Rose za ní. Obě měly na hlavě černý čepec.

Fairfax se protlačil kolem Keefera, který se pokoušel nosiče usměrňovat, a vyšel do půlky schodiště. Uchopil okraj rakve. „Kde je hlava? Hlava musí jít napřed!“ Když se rakev vyrovnala – dva muži pod schody drželi zadní konec, dva stáli vpředu –, Fairfax ji pustil a otevřel dveře.

Modlil se k Bohu, aby do něj vstoupil Duch svatý – protože v tuto chvíli při něm určitě nestál – a vykročil do poryvu deště. Po odpočítání do tří zvedli nosiči rakev na ramena a vykolébali se za ním. Následoval Keefer a pak Rose a Agnes, která za sebou zamkla dveře. Malý pohřební průvod se pomalu vydal zahradní pěšinou k zablácené cestě a proplétal se mezi kalužemi k zastřešené bráně na hřbitov. Fairfax spatřil několik koní uvázaných k hákům zasazeným do zdi; poblíž postával poník s bryčkou a krytý povoz se zapřaženým párem mul. Umíráček stále vyzváněl. Vítr se mu opíral do roucha jako do plachty. Měl pocit, jako by uvízl v odlivu a usilovně se snažil dostat na břeh.

Prošli bránou, mezi mokrými kameny a kolem čekající tlamy čerstvě vykopaného hrobu do přístřeší kostelního vchodu. Po krátké pauze sloužící k posunutí těžiště rakve sestoupili otevřenými dveřmi po širokém schodu prošlapaném po staletích používání do kostelíka. Na Fairfaxe zapůsobilo poklidné ticho přerušované občasným zakašláním, chlad a našedlé přítmí a periferním viděním zachytil i spoustu svíček; ucítil také slabé pachy – vosku, kadidla, mokrého oblečení, potu. Došel před rakví k oltáři a rozevřel modlitební knihu. Shromáždění povstali.

Církev již před staletími, v souvislosti se svým odmítáním scientismu, vymýtila kacířské modernizované texty z doby před apokalypsou a křesťanská bohoslužba se vrátila k jazyku Bible krále Jakuba. Jejích dvanáct tisíc slov tvořilo základ Autorizovaného národního slovníku – třebaže si do obecného užívání našla cestu i jiná slova, ve školách se učil pouze biblický slovník. Toho dopoledne tudíž v kostele sv. Jiří zněla angličtina, jakou se mělo mluvit podle Boha – bohatá a majestátní, zbavená všech výrazů, které by mohly připouštět i pouhý pojem vědy, přesně tak, jak tomu muselo bývat za dávných časů před Pádem.

Já jsem Vzkříšení i život, řekl Pán. Kdo věří ve mne, i kdyby zemřel, bude žít. A každý, kdo žije a věří ve mne, nezemře navěky.

Fairfax měl příjemný, silný hlas. Když procházel kostelem, uvědomoval si hlavy, které se za ním otáčely, aby si ho prohlédly. V potemnělém světle obtížně rozeznával drobné písmo, ale na tom nezáleželo. Životy byly krátké, pohřby časté; uměl text odříkat nazpaměť.

Nic jsme si na svět nepřinesli, a také si nic nemůžeme odnést. Hospodin dal, Hospodin vzal; jméno Hospodinovo buď požehnáno.

Zastavil se u oltáře a otočil se. Hlavní loď kostela byla úzká, stěny poseté nikami s podobami svatých – nezvykle velké množství na tak malý kostel. Obětní svíčky pod vyřezanými postavami blikaly v přítmí jako hvězdičky. Nosiči se zastavili u již připraveného dřevěného podstavce, opatrně na něj rakev položili a uklonili se k oltáři. Keefer se předklonil a uctivě cosi pošeptal ženě sedící před ním; ta přikývla a začala listovat ve své bibli.

Fairfax pozvedl paže. „Modleme se.“

Shromáždění poklekli.

Pane, u tebe jsme měli domov v každém pokolení!

Než se hory zrodily, než vznikl svět a země, od věků na věky jsi ty, Bože.

Ty člověka v prach obracíš, pravíš: „Zpět, synové Adamovi!“

Tisíc let je ve tvých očích jako včerejšek, jenž minul jako jedna noční hlídka…

Po skončení modlitby se k jeho překvapení zvedla Rose a přešla kolem něj k varhanám. Kdesi, neviděny, hvízdaly a hlučely měchy. Dívka zahrála přesně a citlivě úvodní takty, pak udělala pauzu. Truchlící zašustili stránkami zpěvníků. Zazněla prastará píseň.

Blíž k tobě, Bože můj, vždy k tobě blíž!

V smutcích i radostech mou prosbu slyš:

Ať kráčím den co den jen v tobě svoboden,

Blíž k tobě, Bože můj, vždy k tobě blíž…

Fairfax zpíval a jeho zrak přitom putoval po shromážděných. S farářem se navzdory ošklivému počasí přišla rozloučit téměř stovka lidí – rozcuchaných, vychrtlých, větrem ošlehaných a ošuntěle oblečených venkovanů, ve velkém počtu postižených různým zohyzděním, které vypovídalo o těžkých porodech, velké dřině a špatné stravě. Jejich hlasy přesto zněly melodicky a nadšeně. Do střechy bubnoval déšť.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Druhý spánek.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.