Kniha ztracených přátel

Lisa Wingateová

překlad:

Anna Křivánková

Přeložila Anna Křivánková

Copyright ©2020 by Lisa Wingate

All Rights Reserved

Copyright ©2020 for the Czech translation by Anna Křivánková

Copyright ©2020 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-249-4268-1

Glorii Closeové za to, že dnes rodinám pomáhá hledat bezpečné domovy.

Andy a Diane, a všem zapáleným opatrovníkům Historického muzea v New Orleans. Děkuji, že zachováváte historii.

Ztraceným přátelům, ať už jste kdekoliv.

Nechť vaše jména nikdy nepřestanou zaznívat a vaše příběhy nikdy neumlknou.

Poznámky autorky ohledně dialektů a historické terminologie

Upřímně řečeno, v našem roztříštěném světě, jenž je tolik citlivý vůči rase, ekonomické třídě a geografickým dialektům, se převypravování historie stalo výzvou. Moderní uši nejsou s to jen tak přejít slova, která byla ještě před půl stoletím běžná, či variace v dialektu, který i dnes zůstává v jiných částech země normou. Snad to znamená, že jsme uvědomělejší – ale zároveň nám hrozí nebezpečí, že přikrášlíme to, co je i co bylo, jen abychom dosáhli jakéhosi umělého generického standardu, který v podstatě nerespektuje právě ty osoby, o kterých píšeme. Lidé z minulosti i současnosti jsou svébytnými osobnostmi. Každý máme vlastní způsob řeči a myšlenkové pochody zakládající se na zkušenosti, lokalitě a době. Jakožto vypravěčka cítím, že je důležité respektovat autentické hlasy a autentické reprezentace historických období, a nikoliv naznačovat, že pokud někdo nevládne gramatikou, jež by obstála ve vysokoškolské seminární práci, nestojí jeho příběh za vyslechnutí.

Pokoušela jsem se zůstat pokud možno věrná různým louisianským a texaským dialektům, narativům, jež zbyly po mužích a ženách žijících v době, kdy se tento příběh odehrává, a také rasové a etnické terminologii, se kterou by Hannie tehdy přicházela do styku. Historie nás může mnoho naučit. To je jeden z důvodů, proč jsem do této knihy zahrnula skutečné novinové inzeráty pátrající po ztracených přátelích. Toto jsou příběhy skutečných lidí, kteří žili, zápasili a kteří téměř nechtěně zanechali tyto nepatrné kousíčky sebe sama pro příští generace. Jejich příběh mě naučil více, než kdy budu schopna slovy vyjádřit, a já jim za tyto těžce nabyté lekce zůstanu nadosmrti vděčná.

Prolog

Na učitelčině prstu zlehka přistane beruška a zůstane tam sedět jako živoucí drahokam. Rubín s tečkami a nožičkami. Dříve, než jemný vánek návštěvníka odláká, vytane učitelce na mysli stará dětská říkanka.

Beruško, beruško, lítej a domů zavítej.

Děti ti tam pláčou, do studánky skáčou.

Ta slova zanechají kalný stín. Učitelka se dotkne ramen své žákyně a ucítí vlhké teplo pod hrubě tkaným kalikem dívčiných šatů. Jsou jí trochu moc velké a ručně obroubený výstřih se křivě svažuje k jednomu hladkému, jantarově hnědému rameni. Zpod volně zapnutého rukávku vykukuje naběhlá jizva. Učitelka krátce zauvažuje, odkud se vzala, ale nedovolí si žádné dohadování.

K čemu by to bylo? pomyslí si.

Všichni máme jizvy.

Ohlédne se k improvizovanému shromaždišti pod stromy, sestávajícímu z nahrubo otesaných lavic plných děvčat, jimž zbývá jen krůček k ženství, a chlapců, připravených vstoupit do světa mužů. Opírají se o hrbolaté stolní desky poseté psacími pery, pijáky a kalamáři, čtou si své práce, nehlasně pohybují rty a plně se soustřeďují na nadcházející úkol.

Všichni až na tuhle dívku.

„Připravila ses pořádně?“ vyptává se učitelka a natahuje krk k dívčině práci. „Cvičila jsi čtení nahlas?“

„Nezvládnu to.“ Dívka svěsí ramena. V duchu už je poražena. „Ne když… když se všichni tihle koukají.“ Sklíčeně pokyne mladou tváří k přihlížejícím shromážděným podél kraje venkovní třídy – zámožným mužům v dobře padnoucích oblecích a ženám v luxusních šatech, mrzutě zahánějícím odpolední vedro tištěnými letáky a papírovými vějíři, jež tu zbyly po plamenných politických projevech z dnešního rána.

„Nikdy nevíš, co všechno zvládneš, dokud to nezkusíš,“ opáčí učitelka. Ach, jak jen jí nejistota té dívky připadá povědomá. Jen před několika lety byla tou dívkou ona sama. Nejistá sama sebou, přemožená strachem. Dočista ochromená.

„Nemůžu,“ zaúpí dívka a přitiskne si ruku na žaludek. Učitelka si povykasá těžkopádné sukně a spodničky, aby se nezamazaly od prachu, a skloní se, aby dívce pohlédla přímo do očí.

„Od koho jiného mají ten příběh slyšet než od tebe – příběh o tom, jak tě ukradli vlastní rodině? Jak jsi psala inzeráty ve snaze dozvědět se třeba jen jediné slovo o svých milovaných, a jak jsi doufala, že se ti podaří ušetřit padesát centů, aby ti ten inzerát vytiskli v Jihozápaďanovi a dostal se tak do všech přilehlých států a teritorií? Jak jinak mají pochopit tu zoufalou touhu dozvědět se konečně odpověď na tu jedinou otázku – Jsou tam někde moji lidé?“

Dívčina hubená ramena se zvednou a pak zase poklesnou.

„Oni tu nejsou proto, že by jim záleželo na tom, co chci říct.

Nic to nezmění.“

„Možná ano. To nejdůležitější úsilí si žádá největší riziko.“ Učitelka to chápe až příliš dobře. I ona se jednoho dne bude muset vydat na podobnou cestu – na cestu, která vyžaduje riziko.

Ovšem dnešek patří jejím studentům a sloupku v novinách Jihozápadní křesťanský obhájce, a tomu, co představuje. „Vyprávět naše příběhy je přece to nejmenší, ne? A říkat nahlas jména. Víš, že existuje staré přísloví, které říká: ‘Poprvé zemřeme, když náš poslední dech opustí tělo. Podruhé zemřeme, když naposledy zazní naše jméno.’ Tu první smrt neovlivníme, ale můžeme se pokusit zabránit té druhé.“

„Když to říkáte,“ podvolí se dívka a chabě se nadechne. „Ale radši se do toho pustím hned, jinak ztratím odvahu. Můžu začít a přečíst to svoje jako první?“

Učitelka přisvědčí. „Jestli začneš, ostatní se k tobě určitě přidají.“ Ustoupí a prohlédne si zbytek své skupiny. Všechny ty příběhy, pomyslí si. Lidé, jež od sebe dělí neskutečná dálka, lidská pochybení a krutost. Snášející to strašlivé utrpení, spočívající v nevědomosti.

Sice by to raději nedělala – dala by cokoliv za to, kdyby nemusela – ale přesto si v duchu vybaví svou jizvu. Tu, která se skrývá pod pokožkou, kde ji nikdo jiný nevidí. Myslí na svou ztracenou lásku tam venku. Někde. Kdo ví kde?

Publikem proběhne slabě skrývaná vlna netrpělivosti, dívka vstává a prochází uličkou mezi lavicemi. Záda jí ztuhla, takže je drží způsobem, jenž působí podivně vladařsky. Horečnaté kmitání papírových vějířů ustane, šustění třepotajících se letáků utichne a dívka, nehledíc napravo ani nalevo, začíná vyprávět svůj příběh.

„Jsem…“ hlas jí selže. Přejíždí pohledem po okraji davu, zatíná prsty a zase je uvolňuje, svírá tuhé záhyby bleděmodrých kalikových šatů. Čas jako by se vznášel, podobný berušce, která se nedokáže rozhodnout zda usednout, či letět dál.

Konečně dívka odhodlaně zvedá bradu. Její hlas se nese přes hlavy studentů k publiku a žádá si pozornost, když jí ze rtů zazní jméno, které dnes nebude umlčeno: „Jmenuji se Hannie Gossettová.“

Ztracení přátelé

Naši odběratelé ale neplatí za otištění těchto dopisů žádný poplatek. A všem ostatním účtujeme padesát centů. Prosíme pastory, aby níže uvedené žádosti přečetli z kazatelen a hlásili nám podrobnosti o všech přátelích, kteří se díky těmto dopisům otištěným v našem listě shledají.

Milá redakce, ráda bych našla svou rodinu. Moje matka se jmenovala Mittie. Já jsem prostřední z devíti dětí a jmenuju se Hannie Gossettová. Ostatní se jmenovali Hardy, Epheme, Het, Pratt, Addie, Easter, Ike a Rose, a v době, kdy nás rozdělili, už moje matka nikoho jiného neměla. Moje babička se jmenovala Caroline a můj dědeček Děda Ollie. Má teta byla Jenny a vzala si strýčka Clema, který padl ve válce. Teta Jenny měla čtyři dcery jménem Azelle, Louisa, Martha a Mary. Náš první vlastník byl William Gossett z plantáže Goswood Grove, kde jsme vyrostli a žili, dokud náš pán nenaplánoval, že nás během války odveze z Louisiany do Texasu, kde založí novou plantáž. V té době nás potkaly nesnáze, když nás Gossettovým ukradl Jeptha Loach, synovec paní Gossettové. Z Old River Road ležící jižně od Baton Rouge nás odvezl na sever a na západ přes Louisianu do Texasu. Moji bratři a sestry, sestřenice a teta byli prodáni ve městech Big Creek, Jatt, Greenwood, Bethany a nakonec v Powell Town v Texasu, kde mi vzali matku a já už ji nikdy neviděla. Teď už jsem velká, jako jedinou mě kupec v Marshallu v Texasu odmítl, a když pak vyšlo najevo, komu doopravdy patřím, vrátili mě Gossettovým. Daří se mi dobře, ale matka mi velice chybí a moc toužím zjistit cokoliv o ní či mojí rodině.

Modlím se, aby všichni pastoři a přátelé, k nimž se tato prosba donese, vyslechli zoufalé volání zlomeného srdce a dali mi vědět do obchodu na plantáži Goswood Grove v Augustine, Louisiana. Jakákoliv informace bude s díky přijata.

KAPITOLA 1

HANNIE GOSSETTOVÁ – LOUISIANA, 1875

Sen mě vytrhne z klidného spánku stejně jako mnohokrát předtím, smete mě jako prach. Odlétám dvanáct let do minulosti, a mé téměř ženské tělo se pozvolna mění v tělo šestileté dívenky. Sice si to nepřeju, ale vidím to, co tehdy viděly mé dětské oči.

Škvírami mezi kůly ohrady vidím kupující, scházejí se na obchodníkově dvoře.

Stojím v mrazivé špíně – ještě než na ní stanuly mé dětské nohy, udusalo ji tolik chodidel! Velká chodidla jako má máma i maličká jako mám já a drobounká jako má Mary Angel. Paty a prsty zanechaly ve vlhké hlíně důlky.

Kolik jich tu přede mnou bylo? říkám si v duchu. Kolika z nich bušilo srdce a zatínaly se svaly, a přitom neměli kam utéct?

Možná stovky stovek. Násobeno dvěma na počet pat a deseti na počet prstů. Takhle vysoká čísla ani neznám. Před několika měsíci mi bylo šest let. Teď je únor, což se mi nedaří vyslovit. Ú-no-nor. Kroutím ústy, jako když houká sova. Bratři a sestry se mi kvůli tomu vždycky hrozně smáli, všech osm, dokonce i ti mladší než já. Kdykoliv máma odešla s ostatními nádeníky na pole či do přádelny, kde stáčela vřetýnka a předla, my sourozenci jsme se špičkovali.

Naše prkenná chajda se přitom vždycky otřásala v základech, až nakonec někdo s jekotem vypadl ze dveří nebo z okna. To pokaždé přilákalo starou Tati, která měla hůl vždy v pohotovosti, stejně jako své: „Esli hnedka nezavřete papule, naložím vám toudlectou holí na hřbet!“ Bušila nás po zadcích a nohách, ovšem jen v žertu, a my skákali jeden přes druhého jako kůzlata a pádili brankou domů, kde jsme se poschovávali pod postelemi, ačkoliv nám odevšad vykukovaly kolena a lokty.

Nic takového už dělat nemůžeme. Všechny máminy děti odnesli, jedno po druhém či ve dvojicích. Prodali je na dražbách jako je tahle, cestou z Louisiany skoro až do Texasu. Namáhám si hlavu ve snaze zapamatovat si, kde všude jsme byli, a jak nás každým dnem ubývalo, když jsme se vláčeli za vozem Jepa Loache. Dospělé táhl na řetězu a nám dětem nezbylo, než je následovat.

Noci ovšem bývaly nejhorší. Pokaždé jsme jen doufali, že Jep Loach brzy usne, unaven popíjením whiskey a celodenním cestováním. Když ne, děly se hrozné věci – mámě a tetě Jenny, a teď už jen mámě, když tetu Jenny prodali. Zbyly jsme jen máma a já. My dvě a holčička tety Jenny, malá Mary Angel.

Kdykoliv se naskytne příležitost, opakuje mi máma ta jména do ucha. Šeptá mi, koho nám vzali a jak se jmenovali kupci, kteří si je odvedli z dražebního pódia, a také jména míst, kam je odvezli. Začínáme u tety Jenny a jejích tří starších děvčat. Potom dojde na mé bratry a sestry, od nejstaršího k nejmladšímu. Hardyho prodali v Big Creeku muži jménem LeBas z Woodwille. Het si v Jattu odvedl muž jménem Palmer z Big Woods…

Pratt, Epheme, Addie, Easter, Ike a malá Rose, kterou mámě vyrvali z náruče na místě zvaném Bethany. Malá Rose kvílela a máma se prala a žadonila: „Musíme zůstat spolu. To dítě eště není vodstavený! To dítě eště není…“

Teď se za to stydím, ale tehdy jsem mámě visela na sukních a plakala: „Mami, ne! Mami, ne! Nedělej to!“ Třásla jsem se po celém těle a myšlenky mi divoce uháněly v kruhu. Bála jsem se, že mámu odvedou taky, a že až se vůz zase rozjede, zbydu na něm jen já se svou malou sestřenicí Mary Angel.

Jep Loach si na nás všech chce namastit kapsu, ale prodává nás po jednom nebo po dvou na různých místech, aby to šlo rychleji.

Říká, že mu k tomu všemu dal strýc svolení, ale není to pravda. Starý milostpán a Stará milostpaní jen chtěli, aby udělal to, co dělají v Louisianě všichni už od chvíle, kdy yankeeské dělové čluny přijely proti proudu z New Orleansu – měl jejich otroky odvézt na západ, aby nás Federálové neosvobodili. Měl uprchnout na pozemky, které Gossettovým v Texasu patřily, a počkat, než válka skončí. Proto nás s Jepem Loachem poslali, jenže on nás místo toho ukradl.

„Jakmile se milospán Gossett doví, jak ho Jep Loach podfouknul, hnedka si pro nás příde,“ slibovala nám máma pořád dokola.

„A to pak bude Jepovi houby platný, že je synovec Starý milospani. Milospán ho pošle do války, aby šel bojovat. Šak jedinej důvod, proč eště Jep nenosí šedej stejnokroj, je ten, že za něj milospán platil výkupný. Ale tomu teďka bude konec a my se Jepa nadobro zbavíme. Jen počkejte, šak uvidíte. A proto si teď dokola říkáme ty ména, abysme věděli, kde všecky ty ztracený hledat, až si pro nás Starej milospán příde. Takže si to všecko zapište za uši, ať mu to můžete vodříkat, kdyby vás našel jako první.“

Jenže když se teď choulím v ohradě z klád na otrokářově dvoře, zbývá mi naděje slabounká jen jako měsíční světlo pronikající do borovicových lesů východního Texasu. Zbyly jsme jen máma a já a Mary Angel, a jednu z nás dneska prodají. Alespoň jednu. Do kapsy přibudou peníze a ta z nás, kterou neprodají, se potáhne dál za vozem Jepa Loache. Ten si hned přihne z flašky, šťastný, že mu zase jednou prošlo okrást vlastní rodinu. Celá rodina milostpaní – všichni Loachové – je zkažená, ale Jep je ten nejzkaženější ze všech, horší než sama milostpaní. Ta je učiněný satanáš, a Jep taky.

„Di mi sem, Hannie,“ řekne máma. „Di, sem ke mně.“

Najednou se rozletí dveře, nějaký chlap popadne Mary Angel za ručičku a máma se jí drží jako klíště, slzy jí tečou proudem a šeptá tomu otrokářovu pochopovi, který je velký jako hora a tmavý jako jelení oko: „My nejsme jeho. Von nás ukrad milospánovi Williamovi Gossettovi z plantáže Goswood Grove, dole u River Road jižně od Baton Rouge. Vodvedl nás. My sme… voni nás…“

Padne na kolena a ovine se kolem Mary Angel, jako kdyby tu holčičku mohla do sebe vstřebat. „Prosím tě. Prosím! Moji sestru, Jenny, už ten chlap prodal. A šecky její děti až na tudle maličkou, a šecky mý děti až na moji Hannie. Vemte nás tři spolu. Vemte nás šecky dohromady. Řekni svýmu milospánovi, že tadlecta holčička je neduživá. Že nás prodáte jedině najednou. Šecky tři pohromadě. Smiluj se. Prosím tě! Řekni svýmu pánovi, že nás ukradli milospánovi Williamovi Gossettovi z Goswood Grove, dole u River Road. My sme kradenej majetek. Sme kradený.“

Muž v odpověď zasténá a jeho hlas zní staře a znaveně: „Nic nenadělám. Nikdo tady nic nenadělá. Akorát to tomu děcku děláš těžký. Akorát mu přitěžuješ. Dneska sou na řadě dvě. Na dvě různý místa. Každá jinam.“

„Ne.“ Máma pevně zavře oči a zase je otevře. Zvedne zrak k tomu chlapovi a z úst se jí těžce derou slova smíšená se slzami a slinami. „Řekni to mýmu milospánovi Williamovi Gossettovi – až nás příde hledat – aspoň mu řekni, kam nás prodali. Řekni mu ména těch, co nás koupili, a kam nás povezou. Starej milospán Gossett nás najde a vezme nás k sobě do Texasu, všecky společně.“ Muž nic neříká a máma se obrací k Mary Angel. Vytáhne útržek hnědého, doma tkaného sukna odtrženého z lemu těžké zimní spodničky tety Jenny Angel, ještě když jsme tábořily za vozem. Máma a teta Jenny vlastníma rukama ušily patnáct maličkých pytlíčků zavěšených na šňůrkách z jutového motouzu, který ukradly z vozu.

Do každého pytlíčku vložily tři modré skleněné korálky z náhrdelníku, který dřív pečlivě opatrovala naše bábinka. Ty korálky byly její nejcennější majetek, měla je až z Afriky. Odtamtud ukradli moji babičku a dědečka. Vždycky nám ten příběh vyprávěla za zimních nocí při svitu lojové svíčky a my seděli v tom kruhu světla kolem jejího klína. Pak nám vykládala o Africe, kde naše rodina žila před tím, než přišla sem. Kde bývali královnami a princi.

Modrá značí, že my šici deme tou správnou cestou. Že stojíme při sobě jako rodina, jeden za šecky, na věky věkůch, říkávala a pak se jí v koutcích očí udělaly vějířky a ona vytáhla tu šňůru korálků a dala ji kolovat, abychom si je potěžkali. Abychom cítili ten kousíček dálav… a význam modré barvy.

Tři korálky teď odejdou s mou malou sestřenicí.

Máma pevně svírá bradu Mary Angel. „Slibuju.“ Máma zastrčí pytlíček Mary Angel za šaty a zaváže šňůrky kolem hubeného dětského krčku, pořád ještě příliš útlého v porovnání s hlavou, kterou nese. „Měj ho u sebe, kulihrášku. Uchovej si ho, i dybys měla vo šecko vostatní přijít. Je to znamení tvojí rodiny. Jesli se v tomdle životě eště někdy potkáme, a je jedno, kolik vody zatím uplyne, takhle se šickni navzájem poznáme. I dyby uplynula dlouhá doba a tys zatím vyrostla, my tě podle tohodle korálku stejně poznáme. Poslouchej mě. Posloucháš tetu Mittie?“ Pohne rukama. Jako by držela jehlu a nit. Korálky na šňůře. „Jednou tu šňůru zase navlíkneme, my šickni. Na tomdle světě, dyž bůh dá, anebo v tom příštím.“

Malá Mary Angel nepřikývne ani nepromluví. Dřív to dělávala, bývala schopná vymluvit člověku díru do hlavy, ale už dávno ne. Když ji ten muž vynáší ze dveří, kanou jí po hnědé pleti obří slzy a ruce i nohy má ztuhlé jako dřevěná panenka.

Potom čas poskočí dopředu. Nevím jak, ale najednou jsem zpátky u zdi a dívám se škvírou mezi kládami, jak Mary Angel nesou přes dvůr. Hnědé botičky se jí kinklají ve vzduchu, ty samé těžké kotníkové boty, jaké jsme před pouhými dvěma měsíci všichni našli v našich vánočních krabicích. Vyrobil je zvlášť pro nás goswoodský Strejček Ira, který dohlížel na jirchárnu, spravoval otěže a všem nám šil nové vánoční boty.

Myslím na něj a na domov, a dívám se, jak botičky Mary Angel stojí na pódiu. Vyhublé nohy jí ovane studený vítr, když jí vyhrnou sukni a dražitel říká, že má dobrá, rovná kolena. Máma jen pláče. Ale někdo přece musí dávat pozor a poslouchat, kdo si Mary Angel odnese. Někdo ji musí přidat do naší říkanky.

A tak to udělám.

Připadá mi, že uběhla jen minuta, a už mě za paži chytá velká ruka a jsem to já, koho vlečou po podlaze. Ramenní kloub mi s prasknutím vyklouzne z jamky. Paty vánočních bot ryjí ve hliněné podlaze jako pluh.

„Ne! Mami! Pomoc!“

Krev se ve mně bouří. Peru se a řvu, chytám se mámy za ruku a ona se chytá mojí.

Nepouštěj mě, říkají moje oči těm jejím. Najednou pochopím, co ten veliký chlap mámě povídal a proč ji to zlomilo. Dneska jsou na řadě dvě. Na dvě různý místa. Každá jinam.

Dnes je ten den, kdy dojde na nejhorší. Poslední den pro mámu a mě. Dvě tu prodají a jedna odejde s Jepem Loachem, který ji prodá v příštím městě. Zvedne se mi žaludek, žluč mě pálí v hrdle, ale nemám co zvracet. Po noze mi stéká moč, plní mi botu a vsakuje se do hlíny.

„Prosím! Prosím! Vemte nás spolu!“ žadoní máma.

Muž ji pořádně nakopne a naše ruce se rozpojí. Máma se uhodí hlavou o poleno a zhroutí se do těch maličkých jamek vyhloubených všemi ostatními chodidly. Tvář má klidnou, jako by spala. V ruce se jí houpe maličký hnědý pytlíček. Tři modré korálky se kutálejí prachem.

„Jestli budeš dělat cavyky, tak ji na místě zastřelím.“ Ten hlas po mně přeběhne jako pavoučí nohy. To není dražitelův pohůnek. To je Jep Loach. Nenese mě na dražební pódium. Vleče mě k tomu ďábelskému vozu. To mě chce prodat v příštím městě.

Vytrhnu se a pokouším se běžet zpátky k mámě, ale kolena mi změknou jako navlhlá tráva. Upadnu a natahuju prsty ke korálkům, k mámě.

„Mami! Mami!“ Křičím a křičím a křičím…

To můj vlastní hlas mě vzbudí ze snu o tom příšerném dni, ostatně jako vždycky. Slyším svůj křik, cítím, jak mi rozdírá hrdlo do krve. Probouzím se, snažím se ze sebe setřást obrovské ruce Jepa Loache a pláču po mamince, kterou už jsem neviděla dvanáct let, od svých šesti.

„Mami! Mami! Mami!“ Ta slova se mi ještě třikrát vyřinou z úst a rozlehnou se po ztichlých polích nočního Goswood Grove. Pak si přitisknu dlaň na ústa a ohlédnu se k pachtovní chalupě v naději, že mě uvnitř neslyšeli. Nemá smysl, aby moje noční cestování časem všechny probudilo. Čeká na nás den plný tvrdé práce – na mě a starou Tati a na zbytek těch zatoulaných mladých, které vychovala za ty dlouhé roky od konce války, nás bez maminky či tatínka, kteří by se nás ujali.

Ze všech mých bratrů a sester, které Jep Loach ukradl, jsem byla jediná, koho milostpán Gossett získal zpět, a to jen šťastnou náhodou, když lidem na další dražbě došlo, že jsem kradená, a zavolali šerifa, aby se mě ujal, než si pro mě milostpán bude moct přijet. Ostatní nebylo možné hledat, vždyť byla válka, lidé utíkali všude možně, jen aby jí unikli, a my se snažili vyžít z toho našeho kousíčku divoké texaské země. Byla jsem bezprizorním dítětem, když se federální vojáci konečně dostali až do našeho útočiště v Texasu a přiměli Gossettovy nahlas přečíst propouštěcí papíry a říct, že válka skončila, dokonce i v Texasu. Otroci si teď smějí jít, kam chtějí.

Stará milostpaní nás všechny varovala, že neujdeme ani pět mil a umřeme hlady, anebo nás zabijí lapkové či skalpují Indiáni, jak ostatně ona sama doufá, pokud budeme skutečně tak nevděční a bláhoví, že se rozhodneme odejít. Když teď válka skončila, nemusíme se už uchylovat do Texasu a nejlépe uděláme, když se vrátíme do Louisiany s ní a s milostpánem Gossettem – kterému jsme teď měli říkat pan, ne milostpán, abychom nepřivolali hněv federálních vojáků, kteří teď budou ještě nějakou dobu lozit kolem jako vši. Doma v Goswood Grove budeme mít aspoň Starého pána a paní, kteří nás uchovají v bezpečí, a budou nás nevděčníky šatit a krmit.

„Co se vás malých dětí týče, vy nemáte na vybranou,“ řekla nám, kteří jsme neměli rodinu. „Jsme teď vaši opatrovníci a samozřejmě vás odvezeme z téhle bohem zapomenuté texaské divočiny zpátky do Goswood Grove, kde zůstanete, dokud nedosáhnete dospělosti, nebo dokud si pro vás nepřijde jeden z rodičů.“

Sice jsem nesnášela Starou milostpaní a nerada jsem pracovala v domě, kde mi připadla úloha hospodyně a hračky pro slečinku Lavinii, což bylo samo o sobě utrpení, ale spoléhala jsem na slib, který mi máma dala před dvěma lety na dvoře obchodníka s otroky. Přijde si pro mě, jakmile to bude možné. Najde nás všechny a pak společně navlékneme bábinčiny korále.

A tak jsem byla pokorná, ale zároveň zmítaná neklidem vyvěrajícím z naděje, která mě neopouštěla. Právě ten neklid mě přiměl toulat se po nocích a přičarovával mi zlé sny o Jepu Loachovi a nutil mě dívat se, jak mi odvádějí bratry a sestry, a jak máma leží na zemi v otrokářově ohradě. Co já vím, klidně tehdy mohla umřít.

A vlastně nevím nic jiného.

Sklopím oči a vidím, že už jsem zase byla náměsíčná. Stojím venku na starém pařezu po pekanovém ořešáku. Přede mnou se rozprostírá pole čerstvé hlíny, nově zasazené rostliny jsou stále ještě příliš křehké a jemné, než aby zem pokryly. Na vyorané brázdy klouzají stuhy měsíčního světla, takže země vypadá jako obří tkalcovský stav, nitě osnovy natažené a čekající na tkadlenu, až začne smýkat člunkem tam a zpět, tam a zpět, a tkát, jako otrokyně tkávaly před válkou. Teď sem z továren na Severu vozí levné kaliko a naše přádelny zejí prázdnotou. Ale když jsem ještě byla malá, to byla jiná písnička – mykej bavlnu, mykej vlnu. A jen co se večer dovlečeš z pole, upřeď velkou špulku nitě. Takový byl mámin život v Goswood Grove. Jinak to nešlo – to by se totiž musela vypořádat se Starou milostpaní.

Na tomhle pařezu – právě na tomhle – stával dozorce dohlížející na partu na poli, u pasu se mu pohupoval bič z hověziny jako had připravený kousnout a dohlédnout, aby v řadách bavlníků všichni sbírali. Kdykoliv se někdo trochu opozdil a pokusil se na minutku odpočinout, dozorce ho hned přistihl. Když byl Starý milostpán Gossett doma, tak je dozorce tím bičem jen tak lízl po zádech. Ale když byl milostpán Gossett zrovna v New Orleans, kde si vydržoval svou druhou rodinu, o které všichni věděli, ale nikdo si netroufal ani ceknout, pak bylo třeba dávat si pozor. Bití by bývalo strašlivé, protože v pánově nepřítomnosti domu vládla Stará milostpaní. Milostpaní se nelíbilo, že má její muž dole v New Orleansu plaçage ženskou a děcko s pletí snědoplavou jako koloušek. Tehdy si bohatí plantážníci vydržovali milenky a děti ve čtvrtích jako Faubourg Marigny a Tremé. Fajnové holky, kterým v žilách kolovala čtvrtina či osmina černé krve. Delikátní ženičky s olivově snědou pletí žijící v hogofogo domech, kde se o ně starali otroci.

V době, kdy válka pana Lincolna skončila, už tyhle staré způsoby vzaly zasvé. Dozorce s bičem, máma a ostatní nádeníci pracující od nevidím do nevidím, železné okovy na nohách a dražby jako ty, kterým padla za oběť má rodina – to všechno už je pro mě jen zasutou vzpomínkou.

Někdy mě po probuzení napadá, že jsem si celou svou rodinu vysnila, že ve skutečnosti nikdy neexistovala. Ale pak se dotknu tří skleněných korálků na šňůrce na krku a odříkám jejich jména: Hardyho prodali v Big Creeku muži jménem LeBas z Woodwille. Het si v Jattu odvedl…

A tak dále až malé Rose a Mary Angel. A k mámě. Doopravdy se to stalo. Opravdu existovali. Moje rodina, všichni pohromadě.

Zahledím se do dálky a v duchu se potácím mezi svým šestiletým tělem a tím, kterému je už osmnáct, ale přitom se zas tak moc neliší. Pořád je hubené, jako kdyby mě někdo vyřezal z klacíků.

Máma vždycky říkávala: Hannie, kdyby sis stoupla za násadu vod koštěte, ani tě nezahlídnu. A pak se usmála, dotkla se mé tváře a zašeptala: Ale seš překrásný dítě. Vždycky si byla krásná. Slyším to, jako by stála vedle mě s košíkem z lýka bílého dubu na ruce, připravená vyrazit na zahrádku za naší chajdou, poslední na okraji chumlu starých obydlí.

A pak zase zmizí stejně rychle, jako se předtím objevila.

„Proč jsi pro mě nepřišla?“ Má slova ulpívají v nočním vzduchu. „Proč sis nepřišla pro svoje dítě? Nikdy sis pro mě nepřišla.“ Sklesnu na kraj pařezu a zahledím se na stromy u silnice, jejichž mohutné kmeny se ztrácejí v cárech mlhy a měsíčního svitu.

Připadá mi, že někoho vidím. Přízrak, možná. Pod goswoodskou hlínou leží pohřbenejch až moc lidí, říkává Stará Tati, když nám v boudě, kde přespávají sběrači, po nocích vypráví příběhy. Zbylo tu po nich příliš krve a utrpení. Todle místo bude dycky prolezlý duchama.

Kůň tiše zařehtá.

Vidím na silnici jezdce. Hlavu mu kryje tmavý plášť a on projede kolem, lehounký jako kouř.

Je to moje máma, přišla mě hledat? Přišla mi říct: Už je ti skorem osmnáct, Hannie. Co pořád vysedáváš na tom starým pahýlu? Chci k ní. Chci s ní odejít.

Že by Starý milostpán vracející se domů poté, co svého nezdárného syna zase vytáhl z maléru?

Že by přízrak, který si pro mě přišel, aby mě odvlekl a utopil v řece?

Zavřu oči, zavrtím hlavou, abych si ji pročistila, a podívám se znovu. Nikde nic, jen cár mlhy.

„Dítě?“ Tatiin šepot přichází z dálky, ustaraný a opatrný. „Dítě?“ Je jedno, kolik je člověku doopravdy, jakmile ho Tati jednou vychovala, už pro ni zůstane dítětem. Dokonce i nalezenci, kterých se ujala a kteří už se odstěhovali, pro ni zůstávají dětmi, kdykoliv se ukážou na návštěvu.

Nastražím uši, otevřu ústa, abych jí odpověděla, ale najednou mi to nejde.

Přece jen tu někdo je – u vysokých bílých sloupů Goswoodské brány stojí žena. Duby nám šepotají nad hlavami, jako by jejich staré kosti trápilo, že přišla na příjezdovou cestu. Větev rostoucí nízko nad cestou ji popadne za kapuci a dlouhé tmavé vlasy se jí rozletí kolem hlavy.

„Ma-mami?“

„Dítě?“ zašeptá znovu Tati. „Si tu?“ Slyším, jak ke mně spěchá, a klepání její hole zrychluje, dokud mě nenajde.

„Vidím přijíždět mámu.“

„To se ti zdá, cukroušku.“ Tati mi obemkne kostnatými prsty zápěstí, jemně, ale přitom si udržuje odstup. Mé sny někdy končívají pranicí. Probouzím se a kopu kolem sebe a divoce mlátím rukama, abych setřásla ruku Jepa Loache svírající mou paži. „Dítě, seš v bezpečí. Akorát si chodila ve spaní. Vstávej, no tak. Tvoje máma tu není, ale Stará Tati je hnedle tady u tebe. Seš v bezpečí.“

Odtrhnu zrak od brány a pak se na ni znovu zahledím. Žena je pryč a nevidím ji, ať se dívám sebepozorněji.

„Prober se už, dítě.“ Tatiina tvář, ve svitu měsíce rudohnědá jako kůra cypřiše vytaženého z hlubin řeky, temně kontrastuje s mušelínovým nočním čepcem, jejž má posazený na stříbrných vlasech. Stáhne šál, který má přes ruku, a přehodí mi ho kolem ramen. „Co děláš tady v poli, vidíš přece, jaký je tu vlhko! Chytneš zápal pohrudnice. A co bysme si pak počali s takovým nadělením, co? S kýmpa by se pak Jason usadil, no?“

Tati hubuje a pošťuchuje mě hůlkou. Ze všeho nejvíc na světě si přeje, abychom se s Jasonem vzali. Jakmile vyprší desetiletá pachtovní smlouva, kterou uzavřela se Starým pánem, bude pozemek její, a tak potřebuje někoho, komu by ho předala. Já a dvojčata, Jason a John, jsme poslední z nalezenců, kterých se ujala. Zbývá už jen jedna sezona a lhůta vyprší, jenže – Jason a já? Vyrůstali jsme u Tati jako bratr a sestra. Je těžké dívat se na to jakkoliv jinak, ale Jason je hodný kluk. Poctivý dříč, přestože s Johnem přišli na svět o chloupek hloupější než většina ostatních.

„Nic se mi nezdá,“ řeknu, když mě Tati táhne od pařezu.

„Čerta starýho. A teď poď. Ráno na nás čeká práce. Jesli mě po nocích nepřestaneš trápit, uvážu tě za kotník k posteli. Poslední dobou vyvádíš hůř nežli jindy. Trajdáš tu ve spaní víc než dyž si bejvala malinká.“

Škubnu sebou při vzpomínce na všechny ty časy, kdy jsem jako dítě ve spaní vylezla z kavalce u kolébky slečinky Lavinie a probudila se, až když mě Stará milostpaní mlátila vařechou nebo jezdeckým bičíkem nebo železným náčiním z krbu. Čímkoliv, co bylo po ruce.

„No no, hodná. Nemůžeš si pomoct.“ Tati se sehne pro špetku hlíny a hodí ji přes rameno. „Nech to za sebou. Novej den přichází a práce jak na kostele. No tak, hoď si taky za sebe, ať to máš posichrovaný.“

Udělám, co po mně chce, a pak se pokřižuju a Tati rovněž.

„Otče, synu a duchu svatý,“ zašeptáme společně. „Provázej nás a ochraňuj. Přede mnou i za mnou. Navěky věků. Amen.“

Neměla bych to dělat – ohlížet se po přízraku přináší smůlu, když už mezi něj a sebe hodíte zem – ale stejně se ohlídnu. Upřu zraky na cestu.

A zmocní se mě chlad.

„Co děláš?“ Zastavím se tak náhle, že Tati skorem zakopne.

„Nezdálo se mi to,“ zašeptám a nejenže se dívám, ale také ukazuju, i když se mi třese ruka. „Já viděla ji.“

Ztracení přátelé

Naši odběratelé neplatí za otištění těchto dopisů žádný poplatek. Všem ostatním účtujeme padesát centů. Prosíme pastory, aby níže uvedené žádosti přečetli z kazatelen a hlásili nám podrobnosti o všech přátelích, kteří se díky těmto dopisům otištěným v našem listě shledají.

Milá redakce, moc rád bych našel ženu jménem Caroline, která patřila muži z čerokíského území. Jmenoval se John Hawkins, ale říkalo se mu „Vokoun“. Smith ji odvezl ze státu Texas a znovu ji prodal. Než celou rodinu prodali, patřili Delanovým. Její matka se jmenovala Letta, otec Samuel Melton, děti Amerietta, Susan, Esau, Angeline, Jacob, Oliver, Emeline a Isaac. Slyšel-li někdo ze čtenářů o někom takovém, prokáže službu naší drahé sestře Ameriettě Gibsonové tak, že mi dá vědět na adresu Independence, Kansas, P.O. Box 94.

WM.B. AVERY, PASTOR

sloupek „Ztracení přátelé“ z deníku Jihozápaďan,

24. srpna 1880

KAPITOLA 2

BENNY SILVOVÁ – AUGUSTINE, LOUISIANA, 1987

Řidič náklaďáku dlouze zatroubí. Brzdy kvílejí. Pneumatiky gumují po asfaltu. Stoh ocelových trubek se pomaloučku naklání, jak zkouší sílu umaštěných nylonových popruhů držících náklad na korbě. Jeden se přetrhne a zavlaje ve větru, zatímco náklaďák klouže ke křižovatce.

Každý sval v těle mi ztuhne. Obrním se vůči nárazu a hlavou mi prolétne představa, co asi po bouračce zbyde z mého zrezivělého VW Brouka.

Ten náklaďák tu ještě před malou chviličkou nebyl. Přísahám, že nebyl.

Koho jsem do zaměstnanecké složky uvedla jako pohotovostní kontakt?

Vzpomenu si, jak špička pera váhala nad prázdnou kolonkou ve chvíli bolestné, ironické nerozhodnosti. Možná jsem ji nakonec vůbec nevyplnila.

Vnímám okolní svět do nejmenšího detailu – podsaditou ženu dohlížející na přechodu pro chodce, s bílými vlasy hrajícími zlehka domodra a se shrbenými zády, která prudce mávne značkou STOP. Děti stojící nehybně s vytřeštěnýma očima uprostřed křižovatky. Zpod vyhublé paže žáka základní školy vyklouznou knihy, padají a padají, až dopadnou a rozletí se po chodníku. Chlapec se zapotácí, rozhodí ruce a zmizí za náklaďákem s trubkami.

Ne. Ne, ne, ne! Prosím, ne. Zatnu zuby. Zavřu oči, odvrátím tvář, strhnu volant, dupnu ještě důrazněji na brzdy, ale Brouk klouže pořád dál.

Kov narazí o kov, prohne se a zkroutí. Auto přes něco přejede, nejprve předními koly a pak zadními. Cítím, jak narážím hlavou do okénka a pak do střechy.

To ne. To ne. Ne, ne, ne.

Brouk vrazí do obrubníku, odskočí, pak se zastaví, motor zaprotestuje a kabinu prostoupí pach gumy.

Pohni se, říkám sama sobě. Udělej něco.

Představuju si to tělíčko ležící na silnici. Červené tepláky, příliš teplé do tak horkého dne. Vybledlé modré tričko, příliš velké. Teple hnědá pokožka. Velké tmavé oči bez života. Včera jsem si toho chlapce všimla na školním dvoře, měl neskutečně dlouhé řasy a čerstvě oholenou hlavu, seděl úplně sám pod zchátralým betonovým plotem i poté, co si starší děti vyzvedly své nové rozvrhy a rozprchly se dělat to, co děti dělávají v Augustine v Louisianě poslední den školních prázdnin.

Je ten chlapeček v pořádku? zeptala jsem se jedné z učitelek, té sinalé s kysele ohrnutým rtem, která se mi obloukem vyhýbala, jako kdybych páchla. Čeká na někoho?

Kdo ví? zamumlala. Domů snad trefí.

Čas se prudce vrátí do přítomnosti. Kovová chuť krve mi stáhne ústa. Nejspíš jsem se kousla do jazyka.

Neozývá se žádný křik. Žádné sirény. Žádný nářek, aby někdo zavolal 911.

Škubnutím přeřadím na neutrál, zatáhnu za ruční brzdu a ujistím se, že drží, než si odepnu pás, popadnu kliku a narážím do dveří ramenem, dokud se konečně neotevřou. Vypotácím se na ulici a stěží se držím na strnulých nohách a chodidlech.

„Co jsem ti povídala?“ Hlas ženy držící službu u přechodu je monotónní, téměř malátný ve srovnání s divoce bušící tepnou na mém krku. „Co jsem ti říkala?“ přechází s rukama v bok po přechodu a domáhá se odpovědi.

Nejdřív pohlédnu na vozovku. Knihy, rozmáčknutá krabička s obědem, termoska s tartanovým potiskem. To je všechno.

Nic víc.

Žádné tělo. Žádný chlapeček. Ten stojí na obrubníku. Dívka, asi tak třináctiletá či čtrnáctiletá, možná jeho starší sestra, jej drží za šaty, až kluk stojí na špičkách a zpod lemu trička mu vykukuje nepatřičně odulé bříško.

„Jaké znamení jsem ti právě teď ukázala?“ Žena rázně plácne dlaní do čtyřpísmenného slova STOP a pak ceduli přistrčí chlapci jen několik centimetrů od obličeje.

Chlapeček pokrčí rameny.

Vypadá spíš užasle než vyděšeně. Uvědomuje si vůbec, co se téměř stalo? Ta náctiletá dívka, která mu zachránila život, působí ze všeho nejvíc mrzutým dojmem.

„Troubo. Dávej bacha na tiráky.“ Postrčí ho o krok dopředu na chodník, potom jej pustí a otře si dlaň do džínů. Odhodí z obličeje hrst dlouhých, leskle černých copánků s červenými korálky na konci, letmo pohlédne na křižovatku a zamrká na cosi, v čem teprve teď poznávám Broukův blatník – leží na silnici jako jediná oběť dnešní nehody. Tak ten jsem tedy přejela. Ne toho chlapečka. Jen kov a šrouby a matice. Malý zázrak.

Řidič náklaďáku s trubkami a já si teď vyměníme informace ohledně pojištění – snad nebude vadit, že mám pořád ještě to uzavřené v jiném státě – a den bude pokračovat. Tomu řidiči se nejspíš ulevilo stejně jako mně. Víc, protože to byl on, kdo vjel na křižovatku. Jeho pojištění snad škody pokryje. Což je dobře, když uvážím, že si nemohu dovolit vysolit ani spoluúčast. Už jsem si pronajala jeden z těch mála domů v mé cenové relaci a podělila se o výdaje za stěhování s kamarádkou, která mířila na Floridu, takže jsem až do první výplaty na suchu.

Kvílení převodovky mě zaskočí. Otočím se právě včas, abych zahlédla, jak náklaďák mizí na dálnici.

„Haló!“ vykřiknu a popoběhnu několik metrů. „Haló, prosím vraťte se!“

Honička se ukáže jako předem prohraná. Náklaďák nezastaví, chodník je kluzký vysráženou rosou vlhkého letního rána, jaká v jižní Louisianě bývají, a já jsem v sandálech a dlouhé sukni. Když se zastavím, blůza, kterou jsem si pečlivě vyžehlila na krabicích od stěhování, se mi lepí k tělu.

Kolem projíždí luxusní SUV. Řidička s načechranými blond vlasy na mě civí a mně se zvedne žaludek. Poznávám ji ze setkání na uvítanou, které se konalo před dvěma dny. Je členkou školní rady a vzhledem k tomu, že mi to místo nabídli na poslední chvíli a zatím se mi dostalo jen chladného uvítání, zřejmě není přehnané se domnívat, že jsem nebyla první volbou její… ani nikoho jiného.

A když přihlédnu k faktu, že všichni víme, proč jsem tady v tom odlehlém městečku, nevypadá příliš pravděpodobně, že přežiju zkušební dobu své učitelské smlouvy.

„Nikdy nevíš, dokud to nezkusíš.“ Povzbudím se slovy z „Lonely People“, hitparádové hymny z mého sedmdesátkového dětství, a odkráčím ke škole. Kupodivu, život jde dál, jako by se nic nestalo. Auta projíždějí kolem. Služba na přechodu dělá svou práci. Dorazí školní autobus a ona se ostentativně střeží na mě pohlédnout.

Broukovu amputovanou končetinu už z křižovatky odklidili – nevím kdo – a lidé teď zdvořile objíždějí mé auto, aby se dostali k výstupnímu pruhu tvaru podkovy nacházejícímu se před školou. O kus dál na chodníku se ta náctiletá holka, možná osmačka nebo deváťačka – zatím nemám na děti takový odhad – znovu ujala chlapečka z přechodu. Vleče ho pryč a červené korálky na copáncích se jí míhají po pestrobarevné košili. Z jejího výrazu je zřejmé, že jí kluk za tu námahu nestojí, ale ví, že by ho odtamtud měla raději dostat. V podpaží nese jeho knížky a termosku, pomačkanou krabičku s obědem si zavěsila na prostředníček.

Obejdu auto kolem dokola, prohlížím si celou scénu a jsem zmatená tím, jak normálně to všechno vypadá. Nabádám se, abych prostě dělala to, co ostatní – ať normálně pokračuju. Mysli na všechny ty věci, které by mohly být ještě horší. Vyjmenovávám si je v duchu pořád dokola.

Takhle tedy oficiálně začíná má učitelská kariéra.

O čtvrté vyučovací hodině už mi ta psychologická hra na mohlo by to být horší přestává stačit. Jsem vyčerpaná. Jsem zmatená. V podstatě tu celý den mluvím do zdi. Moji studenti, žáci sedmého až dvanáctého ročníku, postrádají představivost, jsou nešťastní, ospalí, rozmrzelí, hladoví, téměř útoční, a mohu-li číst z řeči jejich těl, také více než připravení pustit se se mnou do křížku. Učitele, jako jsem já, už zažili – konvenční mouly čerstvě vyšlé ze školních lavic rovnou do prvního zaměstnání, ty, co zkoušejí odučit pět let na nízkopříjmové škole, aby dosáhli odpuštění svých studentských půjček.

Tohle je docela jiný vesmír než ten, který znám. Studentskou praxi jsem si odbyla na elitní střední škole pod vedením učitelky, která se těšila luxusu, že dostane k dispozici jakékoliv učební materiály, o které si řekne. Když jsem k nim v pololetí vpadla, její prváci už četli Srdce temnoty a psali úhledné eseje o pěti odstavcích pojednávající o skrytém smyslu textu a o vztahu mezi literaturou a společností. Ochotně odpovídali v diskuzi na otázky a v lavicích seděli vzpřímeně. Uměli vytvořit úvodní větu.

Naproti tomu místní deváťáci hledí na školní výtisky Farmy zvířat s nadšením dětí, které pod vánočním stromkem rozbalily cihlu.

„A co s tim jako máme dělat?“ táže se dívka ze třídy, kterou učím čtvrtou vyučovací hodinu, a s pokrčeným nosánkem vykukuje zpod ptačího hnízda trvalou poškozených vlasů slámové barvy. Je jedním z osmi bílých dětí v přecpané třídě čítající celkem devětatřicet žáků. Příjmením Fishová. Ve stejné třídě je ještě jeden Fish, její bratr či bratranec. O Fishově rodině už jsem něco zaslechla. Říká se jim močálové krysy. Bílé děti v téhle škole spadají do tří kategorií: močálové krysy, vidláci, anebo kapuce, což znamená, že mají něco do činění s drogami a že jde v rámci jejich rodiny o generační vzorec. Zaslechla jsem, jak dva tělocvikáři zběžně rozřaďují děti do těchto kategorií, zatímco během schůze řešili docházku. Děti z bohatých rodin či ty, které mají nějaké skutečné atletické nadání, odčerpává okresní nóbl přípravka v „Jezerní čtvrti“, kde se nacházejí lepší domy. Ty doopravdy problematické děti jsou přesunuty do nějaké alternativní školy, o které jsem zaslechla jen šeptané zmínky. Všichni ostatní končí tady.

V téhle škole se močálové krysy a vidláci shlukují v lavicích nalevo. Je to nějaké nepsané pravidlo. Děti z černošské komunity zase zabírají pravou stranu a většinu zadní části třídy. Uprostřed je země nikoho, kde sedí shluk nejrůznějších nonkonformistů a jinakých – děti původních obyvatel či asijského původu, punk rockeři, a sem tam nějaký šprt.

Tyhle děti se segregují vědomě.

Uvědomují si vůbec, že se píše rok 1987?

„Jo, k čemu tohle je?“ Jiná dívka, příjmením… G… něco… Gibsonová, vznese podobnou otázku. Je jedním z těch děcek zprostředka třídy, nehodí se ani do jedné ze zbylých dvou skupin. Ani černá, ani bílá… nejspíš míšenka a pravděpodobně má v sobě i něco z původních obyvatel.

„Ke čtení, slečno Gibsonová.“

Jakmile ta slova vyslovím, uvědomím si, že zní kousavě. Neprofesionálně. Jenže já učím teprve čtvrtou vyučovací hodinu a už jsem se silami u konce. „Takovou knížku můžete prolistovat. A vnímat slova.“

Netuším ovšem, jak toho dosáhneme. Učím obrovské třídy středoškoláků z prvního a druhého ročníku, ale Farmy zvířat mám jen třicet výtisků. Vypadají prastaře, stránky mají zažloutlé okraje, ale hřbety jsou tuhé, což naznačuje, že je nikdy nikdo neotevřel. Včera jsem je vyhrabala ve svém zatuchlém kabinetu. Ošklivě páchnou. „Najít v příběhu poučení. Zjistit, co nám může říct o době, ve které byl napsaný, ale také o nás, co dnes sedíme v téhle třídě.“

Gibsonovic holka přejede třpytivě fialovým nehtem po stránkách, několik jich otočí a pohodí vlasy: „Proč?“

Zrychlí se mi tep. Aspoň že tu knížku někdo otevřel a mluví… na mě, namísto s někým ze sousedních lavic. Možná to chce jen trochu víc snahy, abych se ten první den dostala do formy. Jistě, tahle škola mnoho inspirace nenabízí. Betonové zdi oprýskané šedé barvy, prohýbající se knihovnické regály, které vypadají, jako by tu byly už od druhé světové, a okna zamalovaná nějakou flekatou černou barvou. Vypadá to tu spíš jako ve vězení než na místě určeném dětem.

„Tak třeba proto, že chci vědět, co si myslíte vy. Na literatuře je skvělé, že je subjektivní. Nikdo nečteme tutéž knihu, protože se všichni díváme na svět svýma očima a nahlížíme na příběh skrze různé životní zkušenosti.“

Všímám si, že se ke mně otáčí několik dalších hlav, především zprostředka třídy, kde sedí šprti a vyvrhelové a jinací. Beru, co se dá. Každá revoluce začíná jiskrou na suchém troudu.

Někdo vzadu ve třídě chrochtavě zachrápe. Někdo další se uprdne. Děti se hihňají. Okolosedící nechávají knihy knihami a utíkají před zápachem jako gazely. Asi půltucet chlapců sestaví u věšáků na kabáty skupinku, jejíž členové se navzájem strkají, pošťuchují a vrážejí do sebe rameny. Poručím jim, aby se posadili, a oni mě samozřejmě ignorují. Křik nepomůže. To už jsem zkoušela v předchozích hodinách.

„Neexistují správné a špatné odpovědi. Ne v literatuře.“ Snažím se překřičet rámus.

„No, to by mělo bejt v pohodě.“ Nedopátrám se, kdo to řekl. Někdo vzadu v místnosti. Natáhnu se a pokusím se rozeznat, kdo to byl.

„Neexistují za předpokladu, že jste knihu skutečně četli,“ opravím se. „A pokud o ní budete přemýšlet.“

„Já myslim na voběd,“ pronese značně rozměrný kluk v té otravné skupince. Hledám jeho jméno v docházkovém listu, ale pamatuju si jen to, že jeho jméno i příjmení začínají na R.

„Ty na nic jinýho ani nemyslíš, Malej Rayi. Máš mozek napojenej rovnou na žaludek.“

Následuje odvetná strkanice. Někdo vyskočí někomu na záda. Poleje mě pot.

Vzduchem létají zmuchlané papíry. Další děti vstávají z místa. Někdo se zapotácí a pozadu upadne na lavici, až poblíž sedícímu šprtovi zavadí teniskou o hlavu. Oběť vyjekne.

Dívka z rodu močálových krys sedící u okna zavře knihu, podepře si bradu dlaní a zahledí se ven ze začerněného okna, jako kdyby si přála pomocí osmózy projít sklem.

„Tak dost!“ vykřiknu, ale je to k ničemu.

Najednou – ani netuším, jak se to stalo – se Malej Ray dává do pohybu, odstrkuje lavice a míří k močálovým krysám jako muž, který ví, co dělá. Šprti opouštějí loď. Židle skřípají. Převržená lavice dopadne na podlahu s ránou připomínající dělový výstřel.

Přeskočím ji, přistanu uprostřed místnosti, sklouznu asi půl metru po prastarých flekatých dlaždicích a skončím Malýmu Rayovi přímo v cestě. „Povídám dost, mladíku!“ Hlas, který ze mě vychází, je o tři oktávy nižší než obvykle, hrdelní a podivně animalistický. Nejenže je těžké přimět okolí, aby vás bralo vážně, když jste drobné postavy zvíci pouhých sto šedesáti centimetrů, teď navíc ještě zním jako Linda Blairová ve Vymítači. „Vrať se na místo. Teď hned.“

Malýmu Rayovi planou oči. Prudce dýchá a napřahuje zaťatou pěst.

Vnímám dvě věci. Ve třídě je najednou ticho jako v hrobě, a Malej Ray páchne. Hrozně. Ten kluk ani jeho šaty už dlouhou dobu neviděli vodu a mýdlo.

„Ty vole, sedni si,“ řekne jiný chlapec, vychrtlý a pohledný.

„Zbláznil ses nebo co? Kouč Davis tě zabije, jestli se o tomhle doslechne.“

Z tváře Malýho Raye se vytratí vztek, jako když náhle klesne horečka. Spustí ruce podél těla. Rozevře pěst a přejede si dlaní po čele.

„Mám hlad,“ řekne. „Je mi nějak blbě.“ Na okamžik se zapotácí a já se leknu, že se zhroutí.

„Vrať se… vrať se na místo.“ Ruka se mi chvíli vznáší ve vzduchu, jako kdybych snad dokázala zabránit jeho pádu. „Zbývá sedmnáct… sedmnáct minut do oběda.“ Pokouším se utřídit myšlenky. Mám to nechat být? Mám z Malýho Raye udělat exemplární případ? Zapsat ho do třídní knihy? Poslat ho do ředitelny? Jak na téhle škole řeší poznámky?

Slyšel někdo ten rámus? Krátce pohlédnu ke dveřím.

Děti to vezmou jako záminku k odchodu. Popadnou batohy a vyrazí k východu, převrhávají lavice a židle, vrážejí jeden do druhého. Strkají se, šťouchají a vrážejí do sebe lokty. Jeden student se pokusí uniknout chaosu tak, že skáče po lavicích jako po nášlapných kamenech.

Jestli utečou ven ze třídy, je po mně. Během učitelské schůze nám zdůrazňovali především jedno pravidlo – Nikdo z dětí nesmí během vyučování na chodbu bez dospělého doprovodu. Tečka. Příliš pranic, záškoláctví, kouření, čmárání dalšího graffiti na zdi a další přečiny, které omšele působící ředitel pan Pevoto ponechal naší představivosti.

Jakmile je máte ve třídě, zodpovídáte také za to, aby tam zůstali.

Přidávám se k tlačenici. Naštěstí jsem obratná a také to mám ke dveřím blíž než většina studentů. Než se stihnu postavit s rozpřaženýma rukama mezi dveře, vyklouznou ven jen dva studenti. V tu chvíli se znovu vracím k Vymítači. Nejspíš se mi hlava skutečně otáčí o tři sta šedesát stupňů, protože vidím, jak dva chlapci utíkají chodbou a se smíchem si navzájem blahopřejí, a současně vidím i opozdilce narážející do překážky, kterou jsem u vchodu vytvořila.

Malej Ray stojí vpředu a nedá se s ním hnout. Aspoň se mě nechystá sejmout.

„Povídám, abyste se vrátili na místa. Teď hned. Pořád ješ tě máme…“ pohlédnu na hodiny. „Patnáct minut.“ Patnáct? Tak dlouho s touhle bandou mizerů nevydržím. Z celého dne byli zatím nejhorší, a to už je co říct.

Za tohle žádné peníze nestojí, a docela určitě ne ta almužna, kterou mi školský okrsek vyměřil za to, že tu budu učit. Najdu si nějaký jiný způsob, jak splatit studentské půjčky.

„Mám hlad,“ postěžuje si Malej Ray znovu.

„Vrať se na místo.“

„Ale já mám hlad.“

„Měl ses najíst ráno před vyučováním.“

„Večpajce nic neni.“ Tmavá pleť v odstínu mědi se mu leskne potem a oči má podivně skelné. S úlekem si uvědomím, že mám horší problém než tu tlačenici u dveří. Přede mnou stojí patnáctiletý kluk, který je nějakým způsobem zoufalý, a čeká, že jeho problém vyřeším.

„Vy ostatní padejte na místa!“ vyštěknu. „Postavte ty lavice zpátky kam patří. A koukejte si do nich sednout.“

Prostor za Malým Rayem se pomalu vyprazdňuje.

Po podlaze vržou podrážky tenisek. Lavice do sebe vrážejí. Nohy židlí skřípou o dlaždice. Batohy dopadají na zem s tlumeným žuchnutím.

Z přírodovědné laboratoře přes chodbu slyším rámus. Tam také mají novou učitelku. Trenérka holčičího basketu, čerstvě vyšlá z univerzity, a pokud vím, je jí jen třiadvacet. Aspoň že já mám za sebou o něco víc let, vzhledem k tomu, že jsem během bakalářského studia byla zaměstnána a potom se zoufale pomalu propracovávala až k magisterskému titulu z literatury.

„Kdo nebude během minuty na místě, ten mi dluží odstavec textu. Psaný inkoustem. Na papír.“ Dluží mi odstavec byla oblíbená zastrašovací metoda paní Hardyové, mé školitelky. Je to taková verze uděláš mi dvacet kliků pro učitele angličtiny. Většina dětí udělá téměř cokoliv, jen aby se nemusela chopit pera a psát. Malej Ray na mě zamrká a protáhne obličej s naducanými tvářičkami. „Pančelko?“ vypraví ze sebe ochraptělým, nejistým šepotem.

„Slečno Silvová.“ Už teď nesnáším, že mi děti na téhle škole říkají tím generickým pančelko, jako kdybych byla jen nějaký cizí člověk, možná vdaná, možná ne, a beze jména, které by stálo za to si pamatovat. Já mám jméno. Sice je to otcovo jméno, což mě vzhledem k našemu vztahu poněkud mrzí, ale stejně…

Ruka velká, jako by patřila dospělému muži po mně sáhne, hrábne do vzduchu, natáhne se ještě dál a sevře mi paži. „Pančelko… mně je nějak–“

A vzápětí už se Malej Ray hroutí na rám dveří a oba jdeme k zemi. Snažím se zmírnit pád, seč můžu, a hlavou mi běží milion různých věcí. Přemíra vzrušení, drogy, nemoc, simulování…

Do očí mu vstoupí slzy. Dívá se na mě zděšeně jako batole, které se ztratilo v samoobsluze a teď hledá maminku.

„Malej Rayi, co se děje?“ Žádná odpověď. Otočím se a křiknu ke třídě: „Má nějaký zdravotní problém?“

Nikdo neodpoví.

„Jsi nemocný?“ Téměř se nosem opírám o ten jeho.

„Mívám… hlad.“

„Máš s sebou nějaké léky? Má pro tebe léky školní zdravotnice?“ Mají tu vůbec nějakou zdravotnici? „Byl jsi s tím u doktora?“

„Já ne… akorát… mívám hlad.“

„Kdy jsi naposledy jedl?“

„Včera voběd.“

„Proč jsi dneska ráno nesnídal?“

„Večpajce nic neni.“

„Proč jsi včera nevečeřel?“

Na potem zbroceném čele se mu udělají hluboké vrásky. Zamrká na mě, a pak zamrká znovu. „Večpajce nic neni.“

Tok mých myšlenek narazí plnou rychlostí do cihlové zdi reality. Dokonce ani nemám čas přibrzdit a zmírnit náraz. Večpajce… Večpajce…

Ve špajzce.

Ve špajzce nic není.

Je mi zle.

Mezitím úroveň hluku za mými zády opět stoupá. Vzduchem prolétne tužka a udeří o zeď. Další zazvoní o kovovou skříňku za mým stolem.

Vytáhnu z kapsy poloprázdný sáček burákových M&M’s, které mi zbyly od snídaně, a vrazím ho Malýmu Rayovi do ruky se slovy:

„Sněz tohle.“

Vstanu právě včas, abych zahlédla, jak pootevřenými dveřmi prolétlo červené umělohmotné pravítko.

„Mám toho tak akorát dost!“ Už jsem to dnes řekla aspoň dvacetkrát. Zjevně to ale nemyslím vážně, protože v tomhle vnějším kruhu Dantova pekla stále ještě jsem. Jen se pokouším přežít den číslo jedna. Buďto je za tím pouhá tvrdohlavost, anebo zoufalá potřeba v něčem uspět, tak nebo tak začnu sbírat výtisky Farmy zvířat z podlahy a práskat s nimi na lavice.

„Co s tim jako máme dělat?“ Ta námitka vzejde z pravé části místnosti.

„Otevřete ji. Prohlédněte si ji. Vytáhněte kus papíru. Napište mi větu, o čem si myslíte, že ta knížka je.“

„Zvoní už za osm minut,“ namítne punk-rockerka s modře žíhaným čírem.

„Tak sebou hoďte.“

„Zbláznila ste se?“

„Na to neni čas.“

„To neni fér.“

„Já žádnou větu psát nebudu.“

„Já nebudu číst žádnou knížku. Dyť má… ty vole, sto čtyřicet čtyři stran! To přece nemůžu za pě… čtyři minuty přečíst.“

„Já po vás nechtěla, abyste ji přečetli. Řekla jsem, ať si ji prohlédnete. Zkuste odhadnout, o čem si myslíte, že pojednává, a napište větu. Tou větou si koupíte propustku těmihle dveřmi a privilegium zajít si na oběd.“ Přesunu se ke dveřím a teprve teď si všímám, že Malej Ray zmizel a jako poděkování po sobě nechal prázdný obal od M&M’s.

„Malej Ray žádnou větu nepsal. A stejně šel na voběd.“

„To není tvůj problém.“ Tvrdě jim hledím do očí a připomínám si, že jsou to deváťáci. Je jim čtrnáct patnáct let. Nemůžou mi ublížit.

Ne moc.

Papíry šustí. Pera dopadají na lavice. Zipy batohů se otevírají.

„Já nemám papír,“ protestuje ten vychrtlý kluk.

„Půjč si.“

Natáhne se a sebere prázdný list papíru z lavice jednoho šprta. Oběť si povzdechne, znovu otevře batoh a s klidem vytáhne další papír. Díky bohu za šprty. Kéž bych jich měla plnou třídu. Celý den.

Nakonec vyhraju, tedy svým způsobem. Když zazvoní zvonek a děti se hrnou ze dveří, dostane se mi pomačkaných papírů a spousty držkování. Teprve když se poslední skupinka prodere ven trychtýřem, který jsem vytvořila pomocí svého těla a prázdné lavice, všimnu si dlouhých tenkých copánků s červenými korálky na konci, plísňáků a pestrobarevného trička. Dívka, která dnes ráno odvedla z křižovatky toho kluka s obědem v krabičce. V tom zmatku jsem si vůbec nevšimla, že ji mám ve třídě.

Chvíli mám dojem, že si mě nespojila s tou dnešní nehodou, kdy jsem málem srazila dítě. Potom si projdu několik naposledy odevzdaných papírů s větami typu:

Myslím, že je to o farmě. vsadim se, že je to pytomost. O praseti.

Je to o satiře George Orwella o ruské společnosti.

Někdo dokonce opisoval ze zadní strany obálky. Je tu naděje.

A pak Je to o šílený ženský, která má jednoho rána nehodu a praští se do hlavy. Odpotácí se do školy, ale nemá ponětí, co tam dělá.

Druhý den se probere a už se nevrátí.

KAPITOLA 3

HANNIE GOSSETTOVÁ – LOUISIANA, 1875

Obrovský klobouk, který nosívám na pole, si narazím hluboko do čela a v ranní tmě se plížím z jednoho stínu do druhého. Jestli mě tu nachytají, bude malér. To vím já i Tati. Stará paní nepouští sběrače do blízkosti Velkého domu, dokud Seddie nezažehne v okně ranní lampu. Jestli mě tu chytí za tmy, řekne, že jsem přišla krást. Poskytne jí to záminku roztrhat naši smlouvu. Nesnáší pachtovní smlouvy a tu naši nejvíc ze všech. Plánovala ponechat si nás zatoulané děti, abychom zadarmo pracovaly kolem Velkého domu, než vyrosteme natolik, abychom to nadále odmítly snášet. Naší Tati dovolila, aby si nás vzala na svou propachtovanou půdu jen proto, že Starý pán řekl, že i Tati a my nalezenci bychom měli mít možnost pracovat na vlastním. A protože Paní byla přesvědčená, že jedna stará propuštěnkyně a sedm polovýrostků nezvládne farmařit celých deset let, abychom si tu půdu nakonec vydobyli. Je to hubený život plný hladu, když tři z každých čtyř vajec, bušlů, sudů a fazolí, které z pozemku máme, jde zase rovnou zpátky na úhradu dluhu za pozemek a zboží z plantážního obchodu, protože pachtýři nemají dovoleno nakupovat kdekoliv jinde. Ale těch třicet akrů je teď skoro našich. Třicet akrů, mula a vybavení. Staré paní to hrozně leze na nervy. Náš pozemek se totiž nachází příliš blízko Velkého domu. Chce pozemky udržet pro mladého pána Lyla a slečinku Lavinii, přestože ti dva se spíš než o farmaření zajímají o to, jak utrácet tatínkovy peníze.

Ale na tom nezáleží. Není žádné tajemství, co se stane, jestli bude po jejím, a my snad brzy nezjistíme, že přesně tak to je. Tati by mě nenacpala do klukovských pracovních šatů a neposlala mě sem slídit, kdyby existoval jiný způsob jak zjistit, který čert tu dívku v kápi přiměl vplížit se pod příkrovem půlnoci do Goswood Grove.

Pod tou pláštěnkou nejspíš chtěla skrýt svou totožnost, jenže Tati ji poznala okamžitě. Tatiiny staré prsty pracovaly dlouhé noci ve světle lampy vyrobené z láhve, aby k předchozím Vánocům stihla ušít dvě stejné pláštěnky – jednu pro tu vybledlou černošku, kterou si Starý pán vydržuje v blahobytu dole v New Orleansu, a jednu pro Juneau Jane, tu snědoplavou dcerku, kterou si spolu udělali. Starý pán má rád, když jsou oblečené obě stejně, a ví, že Tati se dá věřit, že svoje šití udrží v tajnosti před Starou paní. My všichni jsme příliš chytří, než abychom jméno té ženské a jejího děcka byť jen zmínili v blízkosti Velkého domu. To už by bylo bezpečnější vzývat jménem satanáše.

To, že Juneau Jane přijela do Goswood Grove, není dobré znamení. Starého pána jsme na plantáži neviděli ode dne po Vánocích, kdy se proslechlo, že jeho fajnový džentlmenský synáček se dostal do dalšího maléru, tentokrát v Texasu. Uplynuly teprve dva roky od chvíle, kdy pán poslal toho kluka na západ, aby se vyhnul soudu za vraždu tady v Louisianě. Ale vypadá to, že ten čas strávený na pozemcích Gossettových ve Východním Texasu pana Lyla nenapravil.

Pochybuju, že by se napravil kdekoliv.

Už jsou to čtyři měsíce, co Starý pán odjel, a od té doby jsme o něm neslyšeli ani slova. Buďto ta jeho do žluta hrající dcerunka ví, co se s ním stalo, nebo to přijela zjistit.

Hloupé děcko, táhnout se takovou cestu do Goswoodu. Kdyby ji chlapi z Klanu anebo Rytíři bílé kamélie cestou chytili, nemuselo by jim na první pohled dojít, co je zač, ale žádná slušná ženská nebo dívka stejně sama potmě nevychází. Na to se tu od války potuluje příliš mnoho přistěhovalců, lapků a záškodníků. Příliš mnoho mladých hrubiánů naštvaných na dobu a vládu a válku a na to, že v Louisianě teď mohou černí volit.

Chlapům, jací se tu teď po nocích potulují, bude nejspíš jedno, že je té holce teprve čtrnáct.

Juneau Jane má kuráž, nebo je zoufalá. Což je pro mě dostatečný důvod, abych se proplížila kolem cihlových sloupů, podepírajících patro Velkého domu osm stop nad zemí, a protáhla se dírou na uhlí do suterénu. Před lety tudy kluci chodívali krást jídlo, ale já jediná z Tatiiných nalezenců jsem pořád ještě dost vychrtlá na to, abych se tudy dostala dovnitř.

Nechci mít s touhle polízanicí nic společného, ani s Juneau Jane, ale jestli něco ví, musím to zjistit. Jestli Starý pán sešel ze světa a tenhle jeho levoboček tu hledá jeho závěť, tak já potřebuju dostat do ruky naši pachtovní smlouvu. Udělat ze sebe zloděje, což jsem nikdy nebyla. Jenže nemám na vybranou. Jakmile jí manžel nebude stát v cestě, Stará paní všechny ty papíry spálí ve chvíli, kdy se tu novinu doslechne. Nic boháče tak nepotěší jako možnost zbavit se pachtýře těsně před vypršením lhůty.

Kousíček popojdu, zlehka a opatrně. Na dožínkových slavnostech a tanečkách jsem si osvojila lehký krok, docela jako motýlek. Celkem půvabná – na to, že seš samá ruka a noha, říkává Tati. Doufám, že mi to vydrží. Stará paní vyhradila Seddie místečko na spaní poblíž komory s porcelánem, a ta baba má uši jako rys a užvaněnou hubu. Seddie strašně ráda Staré paní lže, aby vyvolala potíže, a taky lidi proklíná a těší ji, když někdo dostane tím jezdeckým bičíkem, který u sebe Stará paní nosí. A kdokoliv se Seddie znelíbí, tomu podstrčí trochu jedu – kápne ho třeba do naběračky na vodu anebo na vršek kukuřičného vdolku – aby na smrt onemocněl, anebo aby si aspoň přál umřít. Ta ženská je docela určitě čarodějnice. Myslím, že dokonce vidí věci i ze spaní. V tomhle polním klobouku, haleně a kalhotách mě ovšem nepozná. Ne pokud mě neuvidí hodně zblízka, a já se rozhodně postarám, aby na to nedošlo. Seddie je stará a tlustá a pomalá. Já jsem rychlejší než králík vodní. Klidně zapal pole. Stůj si na jeho okraji, mě do hrnce nedostaneš. Jsem příliš rychlá.

Tohle si říkám, zatímco za svitu měsíce dopadajícího oknem dovnitř prolézám suterénem. Potřebuju se dostat nahoru, ale ne po schodišti do dětského pokoje. Spodní schody vržou a nachází se příliš blízko Seddiina kumbálu.

Místo toho si vyberu žebřík k padacím dveřím do komory, kde je uskladněno nádobí a věci do jídelny. Moje sestra Epheme a já jsme tudy často vyklouzly ven a zase zpátky do domu. To bylo poté, co nás Stará paní sebrala z máminy dřevěné chatrče a přikázala, že máme spát na podlaze u kolébky malé Lavinie a konejšit ji, kdyby se v noci probudila a plakala. Tehdy mi byly jen tři a Epheme šest, a oběma se nám stýskalo po rodině a bály jsme se Staré paní a Seddie. Jenže dítě otroka v tomhle nemá na vybranou. Nové děťátko potřebovalo hračky a to jsme byly my.

Slečinka Lavinie byla od začátku jen samá potíž. Obtloustlé dítě s naducanými tvářemi, bledá, vlasy barvy nahnědlé slámy a tak jemné, až byly průhledné. Nebyla tím krásným děťátkem, které si přála její maminka a vlastně i tatínek. Proto měl taky vždycky nejradši dítě té kreolky. Ta je doopravdy krásná. Dokonce ji několikrát vzal do Velkého domu, když Stará paní s Lavinií odjela na návštěvu ke své rodině na bavlníkové ostrovy u moře.

Vždycky jsem si říkala, zda jeho láska k Juneau Jane způsobila, že se děti, které měl se Starou paní, tolik nepovedly.

Nazdvihnu padací dveře v komoře, ohlédnu se za dveře kredence a poslouchám. Je takové ticho, že slyším, jak azalky Staré paní škrábou o okenní sklo jako stovky nehtů. Ve tmě venku zaskřehotá lelek. To je zlé znamení. Trojí zaskřehotání znamená, že člověku zkříží cestu smrt.

Tenhle zaskřehotá dvakrát.

Nevím, co znamená dvojí skřehotání. Snad nic.

Světlo proudící oknem do jídelny se třepotá stíny listů. Proklouznu kolem do dámského salonku, kde Stará paní ještě před válkou pořádala šicí dýchánky a hostívala sousedky čajem, a také podávala citronové koláčky a čokoládu až z Francie. Jenže to bylo ještě v dobách, kdy na to měli peníze. Já nebo moje sestra jsme tehdy měly za úkol postávat poblíž s velkým péřovým vějířem na dlouhé rukojeti a mávat s ním, abychom odehnaly vedro od dam a mouchy od citronových koláčků.

Někdy jsme smetly cukr z koláčků na podlahu. Ne abyste ho ochutnávaly, až to budete uklízet, říkávaly nám dětem ženské z kuchyně. Když má Seddie náladu, posypává ty citronový koláčky jedem. Říkalo se, že právě to způsobilo, že se po mladém pánu Lylovi a slečince Lavinii narodila Staré paní dvě mrtvá děcka, úplně modrá ve tváři, a že proto paní nakonec zeslábla tak, že byla odkázána na invalidní křeslo. Jiní zase tvrdili, že za ty potíže, které Starou paní potkaly, může rodinné prokletí. Trest, který Loachovy stihl za to, jak zacházeli se svými otroky.

Když po cestě chodbou míjím komůrku, kde spí Seddie, ucítím v zádech zachvění, které mi roztřese každičkou kost v páteři. Plynová lampa s nízko staženým knotem mi nad hlavou zabliká a prskne. Dům si povzdechne, usadí se a Seddie zaheká a zachrápe tak hlasitě, že ji slyším i skrz dveře.

Zahnu za roh do salonku a rychle projdu kolem, protože vím, že Juneau Jane se pokusí dostat do knihovny, kde má Starý pán svůj stůl a papíry a všechny tyhle věci. Čím blíž jsem cíli, tím hlasitější jsou zvuky zvenčí – šumění stromů, hmyz vydávající své noční zvuky, žába. Té holce se jistě povedlo nějak otevřít okno nebo dveře. Jak to ale dokázala? Paní nedovolí otevřít okna na galerii v prvním patře, bez ohledu na to, jak příšerné je horko. Příliš se bojí zlodějů. A ve druhém patře to taky nedovolí. Tolik se bojí komárů, že o teplých měsících musí chlapci ze dvora na její příkaz ve dne v noci udržovat oheň v sudech s dehtem. Celý dům pokrývá háv dehtového kouře a nevětralo se tu ani nepamatuju.

Ta okna už dávno zatuhla pod nánosem barvy a Seddie si dává pozor, aby byly všechny dveře na noc zamčené, dohlíží na to pečlivě jako aligátoří matka na svoje hnízdo. Spí s kruhem klíčů uvázaným na krku. Jestliže si Juneau Jane našla cestu dovnitř, musel jí někdo z domu pomoct. Otázkou je kdo a kdy a proč? A jak to, že jim to prošlo?

Nahlédnu za roh a vidím, jak se škrábe oknem dovnitř, což znamená, že chvilku trvalo, než se jí ho povedlo otevřít. Jeden pantoflíček se dotkne dřevěného skládacího křesílka, které si Starý pán rád bere ven na zahradu, aby poseděl a početl si mezi rostlinami a sochami.

Ustoupím do stínů a dívám se, abych zjistila, co má ta holka za lubem. Sestoupí z křesílka, zůstane stát a zahledí se do míst, kde se schovávám, ale já se ani nehnu. Opakuju si, že jsem jen součást domu. Každý, kdo býval otrokem v Goswoodu, se naučil, jak ze sebe rychle udělat kus dřeva a tapety.

Je jasné, že tahle holka nic z toho neví. Pohybuje se po místnosti, jako by jí patřila, a když prohledává tatínkův obrovský stůl, jen stěží udržuje rozumnou míru ticha. Za cvakání petlic otevírá části stolu, o kterých jsem ani nevěděla, že existují. Papínek jí nejspíš ukázal, jak se to dělá, anebo jí o tom pověděl.

Není spokojená s tím, co našla, a tak stůl francouzsky prokleje a přesune se k vysokým dveřím do chodby, jako by se je chystala přirazit. Panty si tlumeně a mírně postěžují. Zarazí se. Zaposlouchá. Vyhlédne ven do chodby.

Přitisknu se blíž ke zdi a pomalu se blížím k venkovním dveřím. Jestli Seddie vyleze z postele, schovám se za závěs a až nastane mela, vylezu tím oknem ven a dostanu se odsud.

Dívka dveře přece jen zavře a já si pomyslím Ach bože, tohle přece Seddie musela slyšet.

Zježí se mi každičký chloupek na těle, ale nikdo nepřichází, a malá Juneau Jane pokračuje ve své práci.

Tahle holka je buďto mazaná, nebo ta nejpošetilejší osoba, jakou jsem kdy potkala, protože vzápětí vezme ze stolu tatínkovu kapesní lucerničku, otevře plechové pouzdro, škrtne luciferkou a zapálí svíčku.

Teď už jí vidím do obličeje, ozářeného kruhem žlutého světla. Už není dítě, ale zatím ani žena, nachází se někde mezi tím. Podivná bytost s dlouhými tmavými kudrnami – rámují jí tvář jako lameta a padají nízko na záda. Ty vlasy se pohybují jako živé. Pořád ještě má tu světlou pleť a rovná obočí jako Starý pán, a velké oči s koutky stáčejícími se vzhůru, stejné jako má moje máma, stejné jako mám já. Ovšem téhle dívce září do stříbrna. Nepřirozeně. Jako čarodějnici.

Postaví lucernu pod stůl, aby svítila jen trošku, a dál hledá v zásuvkách účetní knihy, otáčí stránky ke světlu a její tenký, špičatý prstík občas přejíždí po řádcích. Zřejmě umí číst. Tihle synové a dcery narození v plaçage si žijí fajnově, kluky posílají za vzděláním do Francie, děvčata do klášterních škol.

Zkontroluje každou účetní knihu a každý papírek, který najde, zavrtí hlavou a sykne přes zuby, ani trochu nemá radost. Zvedá krabice s práškovým inkoustem, pery, tužkami, tabákem, dýmkami, přidrží je ke světlu a dívá se dospod.

Dozajista bude zázrak, jestli tuhle holku nechytnou. To dítě je každou minutou hlasitější a odvážnější.

Anebo prostě jen zoufalejší.

Zvedne lucerničku, přistoupí k policím lemujícím zdi od podlahy ke stropu, vyšším, než by dosáhli tři muži stojící si na ramenou. Na minutku se plamen ocitne tak blízko, až mě napadne, že si usmyslela knihy spálit a nechat Velký dům shořet do základů.

Na půdě spí najaté ženské a dívky. Jestli se Juneau Jane pokusí zapálit dům, musím jí v tom zabránit. Vyklouznu zpod závěsu, vkradu se na tři kroky do místnosti, skoro až ke čtvercům měsíčního svitu na podlaze z třešňového dřeva.

Jenže ona to neudělá. Jen se snaží přijít na to, co za knížky na policích leží. Stoupne si na špičky a zvedne lucernu tak vysoko, jak jen dosáhne. Kalíšek se svíčkou se nahne a horký vosk jí steče na zápěstí. Zalapá po dechu a upustí lampu, ta spadne na koberec a plamínek svíčky se utopí v jezírku vosku. Ani se nenamáhá lucerničku zvednout, prostě jen stojí s rukama v bok a upírá zrak na vysoké police. Nemá žádný žebřík, po kterém by mohla vyšplhat. Služky ho nejspíš odnesly, aby jej použily při úklidu.

Uplynou sotva dvě vteřiny a dívka už shazuje plášť z ramen, zkouší jedním chodidlem stoupnout na spodní polici a pak se dá do šplhání. Štěstí, že má na sobě pořád ještě dětskou sukýnku do půli lýtek, a hedvábné pantoflíčky. Šplhá hbitě jako veverka a dlouhé vlasy na zádech připomínají velký nadýchaný ocásek.

Poblíž vrcholu jí sklouzne palec.

Opatrně, chce se mi zvolat, ale to už si znovu stoupá správně a šplhá dál, chytá se okraje vysokých regálů a ukračuje jako chlapci, cestující po stropních trámech kočárové stáje.

Svaly v pažích a nohách se jí samou námahou chvějí, a když dorazí doprostřed knihovny, police se pod její vahou prohýbá. Jde jí o jedinou knihu, tlustou a těžkou a velkou. Vytáhne ji z řady a vleče ji podél prohýbajícího se dřeva ke kraji knihovny, kde je konstrukce silnější.

Šplhá dolů, nejdřív pokládá na polici pod sebou knihu a pak teprve sama sestoupí, vždy o jednu polici níž.

Naposledy knihu položí, ale ta náhle padá, jako kdyby ji někdo zezadu postrčil, a řítí se k zemi.

Zdá se to jako věčnost, otáčí se ve vzduchu, padá stíny i světlem a pak dopadne na podlahu s bouchnutím, které otřese celou místností a vylétne ven ze dveří.

Nahoře v patře se něco hýbe. „Sedd-ieeee?“ zakřičí Stará paní na celý dům a ten vřískot mi ostře projede páteří jako kuchyňský nůž. „Seddie! Kdo je tam? Jsi to ty? Okamžitě odpověz! Děvčata, hned sem jedna z vás pojďte a zvedněte mě z postele! Posaďte mě do křesla!“

Nad hlavou mi štrachají nohy a otevírají se dveře. Služka sbíhá z půdy a utíká chodbou v poschodí. Ještěže paní nedokáže sama vstát z postele. Ovšem Seddie je docela jiná káva. Nejspíš už se sápe po své staré zadovce a nabíjí ji, aby někoho poslala na onen svět.

„Matko?“ Najednou se ozve hlas slečinky Lavinie. Co ta dělá doma? Jarní semestr v Melrosově dívčí škole v New Orleans přece ještě neskončil. Ani omylem.

Juneau Jane popadne knihu a vyskočí oknem ven tak rychle, že si ani nevzpomene na svůj plášť. Také za sebou nezavře okno, což je dobře, protože já se odsud musím dostat stejnou cestou jako ona. Nemůžu tu ale nechat ten plášť. Jestli ho paní uvidí, dojde jí, že ho šila Tati, a přijde se vyptávat nás. Jestli se mi ho podaří sebrat, rychle to okno zavřít a odkopnout cestovní lucerničku pod stůl, mohlo by to ostatní už nějak projít. Knihovna je to poslední místo, kde by zloděje hledali. Lidi kradou jídlo nebo stříbro, ne knížky. S trochou štěstí uplyne pár dní, než si někdo všimne vosku na koberci. A budu-li mít štěstí ještě o kapánek víc, služky to všechno uklidí, aniž by se o tom komukoliv zmínily.

Nacpu si plášť za košili, strčím nohou do lucerničky, pohlédnu na umazaný koberec a pomyslím si Ach, bože. Bože, bože, ochraňuj mě. Chci ještě pár let žít, než umřu. Vzít si hodného muže. Mít děti. Vlastnit ten pozemek.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Kniha ztracených přátel.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.