ODSOUZENÁ TALENTEM

Yvette Tulip Hlaváčová

Copyright © Yvette Tulip Hlaváčová, 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7053-1

Všichni bohové jsou aspekty téhož boha a každý člověk je odpovědný sám sobě za nalezení metody nebo kombinace metod, která probudí jeho vnitřní božství.

Ted Andrews

… tato kniha ať slouží všem, kteří chtějí žít v pravdě

a lásce.

Lidem, kteří jsou ochotni pro to i něco udělat místo toho,

aby nečinně čekali na pomoc druhých a vinili

za to celý svět.

Předmluva

Když jsem před lety odjížděla do Španělska na první setkání s Yvettou, odjížděla jsem za držitelkou světového rekordu v přeplavbě kanálu La Manche, Yvettou Hlaváčovou. Jaké bylo mé překvapení, když mě na místě čekala žena, matka a partnerka, Yvette Tulip. Tulipán je symbolem pro silnou a opravdovou lásku, pro upřímnost, radost a svobodu. Přesně taková byla Yvette a její nový život. S partnerem a dětmi. V poklidu a záři španělského slunce. Ráno začínalo v poledne, oběd až vyhládlo po dětských hrách a večeře někdy pozdě v noci. Po procházce a koupání za doprovodu hvězd. Během mé návštěvy neexistoval čas, povinnosti ani pravidla okolního světa. Za to byl dům plný smíchu, pohody a spontánnosti. Vše určovala láska, nálada okamžiku a harmonie. Svoboda dělat si co chci a kdy chci. Dovolená zde byla celoročním nastavením mysli. Yvetta Hlaváčová neexistovala. Objevila se sem tam. Při mých občasných návratech, kdy jsme si u sangrie do rána vyprávěly. Tehdy jsem se dozvěděla o životě plavkyně a rekordmanky. O tvrdé disciplíně. O tom, že je možné mít polámaná žebra únavou nebo zvracet do vody z mořské nemoci. O ztraceném dětství a neustálém boji. Sama se sebou, ale i s komunistickým režimem, stejně jako sportovním systémem, kde se novou ideologií staly peníze a moc. Dnes držíte v ruce knihu, kde se i vy dozvíte, jak se z Yvetty Hlaváčové stala Yvette Tulip. Tento příběh je o touze, hledání, lásce, ochotě k absolutní upřímnosti, stejně jako odvaze vysvobodit se ze systému a postavit se proti všem.

Proč by si měli tuto knihu přečíst muži?

Aby pochopili, jak moc toužíme po skutečných mužích. Mužích, kteří chápou rozdíl mezi mocí a silou. Takových, kteří chtějí více „být“ než-li „mít“. Mužích, jejichž síla charakteru, upřímost a spolehlivost nám dovolí stát se skutečnou ženou. Tahle kniha je o tom, že i ta nejsilnější, nejúspěšnější a nejsamostatnější žena v hloubi svého srdce touží po muži, o kterého se může opřít a zjemnit. Vyzývá vás, abyste se stali nejlepší verzí sebe sama a my vám s láskou a laskavostí otevřeme svá srdce a budeme žít jen pro vás.

Proč by si měli tuto knihu přečíst ženy?

Po staletích v podřízenosti se ženy nadechly svobody a vyrazily do války za svou rovnoprávnost a možnost realizovat své sny a touhy. Někde v tom boji jsme zapomněly, k čemu to všechno mělo sloužit. Ke svobodě a naplněnému životu. Mnoho z nás je dnes mimořádně úspěšných. Také jsme ale často bez lásky, unavené, prázdné, se zavřeným srdcem. Staly jsme se novodobými otrokyněmi úspěchu, falešného štěstí a skutečné naplnění je v nedohlednu. Tato kniha je o renesanci ženství. O pochopení, že rovnost neznamená rovnováhu. Draze zaplacenému uvědomění, že role ženy a matky je výsadou, která má být oslavována. Právě síla a energie ženy byla důvodem, proč muži po celá staletí objevovali svá lepší já, odvážně se utkali s drakem a zachránili království. Přestaňme bojovat a soutěžit. Objevme znovu své ženství a skrze něj dělejme své muže i svět lepší.

Proč by si tuto knihu měli přečíst všichni?

Protože dává naději, že štěstí máme na dosah a je ho tu dost pro všechny. Popletli jsme si úspěch a spokojenost. Zaměnili jsme krátkodobou radost při dosahování cílů s trvalým pocitem naplnění. Zaseli jsme do svých duší strach. Protože tam nahoře, mezi úspěšnými, podle ekonomických měřítek dnešní doby, může být jen pár z nás. A tak máme neustále obavy. Že se nahoru nedostaneme. Že nejsme dost dobří. Že nám nikdo nezatleská. Věříme, že si proto nezasloužíme lásku, respekt, laskavost a klid na duši. Ztratili jsme se v hodnotách. Yvettin příběh ukazuje, co ví východní civilizace celá tisíciletí. Úspěch a štěstí jsou na sobě nezávislé, jedno neznamená druhé a naopak. To, co všichni hledáme, je neomezené, obyčejné a je toho dost pro všechny. A tak se můžeme přestat bát.

Kamila Paličková

1. Prolog

Od napsání mé první knihy uplynulo právě deset let. Sedím ve své pracovně a místo dvou psů kolem mého stolu pobíhají mé dvě děti.

Přemýšlím, jak začít.

Budu to ještě umět?

Dokážu vám říct, co se stalo pak?

Co se stalo poté, kdy jsem skončila s plaváním? Dokážu vám popsat, proč jsem odešla žít do jiné země, proč jsem si změnila své příjmení i jméno? Najdu ta správná slova, která vyjádří, jaké je potkat lásku svého života a také konečně pochopit, co to znamená být ženou? A jaký je to pocit, když jste opravdu milováni a když jste také schopni milovat?

A to vše bez zlatých medailí a světových rekordů.

Vždycky si musíme uvědomit, kdy se nějaká etapa uzavírá.

Ukončit cyklus, zavřít dveře, dopsat kapitolu –

nezáleží na tom, jak to nazýváme.

Důležité je považovat za minulost životní okamžiky,

které už skončily.

Paulo Coelho

Dokázala jsem to!

Nikdy mě podobnou větu nenapadlo říct po světovém rekordu. A je zvláštní, že teď mě napadá skoro pořád. Od té doby, co jsem skončila s plaváním, se toho událo mnoho.

Stala jsem se matkou a šťastnou ženou. Pochopila jsem, co to znamená opravdu žít. Poprvé v životě jsem začala dělat věci, které dělat skutečně chci. Přestala jsem je odkládat, až někdy budu mít sílu a čas. Odložila jsem úplně něco jiného. Kariéru!

Když jsem plavání pověsila na hřebík, ucítila jsem obrovské ulehčení. Ani jednou se mně nezastesklo. Ani náznak touhy. Nic. Vyřízené účty.

Mohla jsem konečně začít svobodně žít.

Bylo mi 33 let. Téměř celý svůj dosavadní život jsem věnovala jen a jen plavání. Tak dlouhá doba vás zásadně ovlivní, ať už chcete, nebo ne.

Těsně před zdoláním světového rekordu přes kanál La Manche jsem cítila, že mně docházejí síly. Potřebovala jsem tedy nutně brzy dosáhnout cíle.

Už jsem tak žít nechtěla. V únavě a stále na cestách. Hlavu stále ve vodě. Nevidět, neslyšet, mrznout, hladovět a neustále se překonávat. To překonávání musí skončit, opakovala jsem si čím dál častěji.

Už takhle nemůžu dál.

Musím objevit to, co hledám. Nutně!!!

Ať je to porážka nebo výhra, zklamání nebo zadostiučinění.

Chci ukončit plavecké touhy. Chci pochopit proč a co hledám. Chci skončit s kariérou sportovce, abych mohla odložit masku muže a znovu v sobě objevit ženu.

Přece takhle nemůžu bojovat věčně. Anglické vody musí ukončit moji dlouhou cestu.

Rozhodnuto!

Už nechci za tmy vstávat a skákat do studené vody.

Kolotoč tréninků a cestování musí skončit.

Připadala jsem si jak pokusná myš v zavřeném bludišti. I když objevíte cestu, pořád jste zavřená v krabici a není úniku.

Ano, voda je magická! Probíhá neustálá očista mysli a ducha.

Byla to právě voda, která mě držela nad vodou.

Milovala jsem vodu, ale už jsem měla dost soupeření a týrání těla. Tělo plní rozkazy mozku, tak proč týrat tělo?

Víte, jaký je rozdíl mezi prvním a posledním?

Ten poslední použil jen tělo a sílu.

* * *

Díky sportu jsem byla pod neustálým přísunem endorfinů. Vrcholový sportovec je pořád unavený. A pokud je unavený, je vlastně spokojený a nemá sílu přemýšlet ani diskutovat.

Sport byl a je drogou.

Lehce se v tom ztratíte.

Myslíte si, že jste šťastný, protože děláte přesně to, co chcete. Pravda ale je, že pociťujete falešné štěstí, neboť trýzněním vlastního těla produkujete hormon štěstí (endorfin) a všichni vám tleskají.

Když jsem posledních deset let své plavecké kariéry trénovala sama v moři, někdy byly pocity tak silné, že jsem chtěla proplavat moře a už se nikdy nevrátit. Jak kdybych byla v transu. To byly ty nejkrásnější momenty plavání, ale zažívala jsem je jen proto, že nade mnou nestál žádný trenér a plavala jsem pouze tolik, kolik mně to bylo příjemné.

Vnímala jsem přírodu a těšil mě pouze fakt, že nemusím plavat v bazénu s chlórem. Samota, stereotyp, pohyb a voda ve mně vyvolávaly velmi silné pocity.

Přirovnala bych to k nejsilnější meditaci, abyste se dostali do jiných sfér.

Připadala jsem si jako mořská panna, která konečně našla domov a chtěla jen plout. Voda mě zcela pohltila.

Odřené tělo od plavek nebo silný hlad mě naštěstí vždy vrátily zpět.

Až mnohem později mně došlo, že každý vrcholový sportovec je vlastně závislák. Chce skončit, ale nedokáže to. Potřebuje další tréninky a své dávky si neustále zvyšuje.

Dlouhodobá pravidelná zátěž i vítězství ve mně vypěstovaly závislost. Ty stavy byly opojné.

Pohyb, který je směrovaný k vašemu posílení a zdraví je nedílnou součástí života, ale pokud je směřovaný na vítězství, tak vás začne časem vyčerpávat a způsobovat nerovnováhu.

YT

Začala mně chybět půda pod nohama. Uplavala jsem sama sobě i všem.

* * *

Napadla mě otázka:

Kdybych plavala ve volných vodách a jen podle svých potřeb a pocitů bez soupeření, zachovala bych si rovnováhu?

Ano.

Pak bych plavala pro dobrý pocit, nikoliv pro úspěch.

Jenže já propadla sportu. A vizi úspěchu.

2. Touha a cíle

Po skončení vrcholového sportu jsem ještě čtyři roky hledala ztracenou sílu. Až pak přišlo mateřství, které mi začalo otevírat oči. S odstupem času se mi začal ukazovat celý obraz.

Mateřský hormon oxytocin byl velmi slabou náhradou za endorfiny. A já na oxytocin při kojení reagovala velmi zvláštně.

Jak moc jsem byla vlastně závislá, to mně došlo právě tehdy.

Měla jsem cítit blaženost a štěstí. Jenže já cítila beznaděj!

Dokojila jsem a vše zas bylo najednou zalito sluncem.

Nezažila jsem při kojení žádné euforické stavy, jak všichni popisují.

Byla to terapie a léčba. Cenné okamžiky, které mně dál umožňovaly pochopit následky sportu. Vše chtělo svůj čas a trpělivost. Pět let jsem čekala, než jsem byla schopna oxytocin vnímat stejně jako většina žen.

Uvědomění přicházelo postupně. Po skončení vrcholového sportu i v mateřství.

Po plavecké kariéře jsem najednou byla schopna vnímat život. Život, takový, jaký doopravdy je. Bez endorfinů.

To byla nová a velmi zajímavá zkušenost.

A to jsem vůbec netušila, kolik poznání a radosti mně přinese mateřství.

* * *

Bylo mi 33 let, když jsem ukončila sportovní kariéru. To není málo, ale taky to není hodně. O dětech jsem nepřemýšlela. Proč taky, když otec, který by odpovídal mým představám, byl neznámo kde?

Neměla jsem plány. Jen jsem byla šťastná, že jsem mohla důstojně odejít. S dobrým pocitem, že jsem našla všechno, co bylo ve sportu možné najít.

Nešlo jen o medaile a světové rekordy. Šlo o to, že jsem uspokojila své touhy i ambice a pochopila, že štěstí vypadá jinak. A tak jsem se vydala na cestu za svým vlastním skutečným štěstím.

Uvědomila jsem si, že hledám poznání, kterému bych mohla sloužit.

Otevřeš-li se poznání, můžeš se zbavit všeho starého.

Můžeš strhnout staré základy a udělat místo novým.

Jen tak vstoupí dovnitř světlo a život.

Ted Andrews

Věděla jsem, že už nechci žít na cestách, věčně unavená, v poklusu a v nekonečné honbě za výsledky. Že už nechci, aby čas byl mým nepřítelem, moje tělo otrokem a moje duše navěky uvězněná v touze uspokojit požadavky dnešní doby.

Také už nechci, aby můj mozek dál fungoval pouze na vsugerované vzorečky, které jsem milionkrát slyšela od rodičů, učitelů, trenérů a zbytku světa. Takhle už jsem žít nechtěla.

Věděla jsem, že chci víc. Že chci zažít opravdovou lásku. Zažít, jaké to je, když pozdě ráno vstanu a nemusím přemlouvat své tělo, aby vydrželo další den tréninku.

Jen tak si sednout na zahradu a v klidu popíjet kávu a nikam nespěchat. Nemuset sednout každé ráno do auta a vyrazit za vodou. Už se nemuset kamarádit jen s chlórem, rybami, žábami, žraloky a medúzami.

Svět se přestal točit kolem plavání – a začal se točit kolem mě.

Začala jsem poznávat nové lidi. Vše kolem mě se začalo měnit. A to bylo dobře.

Lidé se mění a vyvíjejí. Nebo taky nemění a upadají.

Já jsem si vybrala vývoj.

* * *

Existují pouze dva druhy lidí. Oběť a bojovník.

A já jsem bojovník.

Věřím, že vždy si můžete vybrat mezi výhrou a prohrou. Bojovník se rozhodne pro cestu výhry a neptá se, jestli vyhraje, ale jde a udělá svoje maximum. Cesta je pro něho výhrou.

Oběť se rozhodne pro stav prohry a ptá se, kdy to skončí a proč nikdo nic neudělá. Cesta ho nikdy nenapadla.

Mnohé se změnilo. Dozrála jsem a pochopila, že se chci zase stát tou Yvettou, kterou jsem se narodila. Nechtěla jsem už být Yvettou, která plnila touhy a očekávání rodičů, trenérů a společnosti.

Bylo už dost vzorné holčičky, která uvěřila, že lásku a úctu si zaslouží jen tehdy, když bude světovou rekordmankou. A vzdá se dětství a rodinného prostředí.

Ti, kdož učiní nový krok a přitom si chtějí

udržet něco z minulého života,

jsou nakonec rozerváni vlastní minulostí.

Paulo Coelho

Když jsem začala psát tuto knihu a vzpomínala na dobu, kdy mi byl rok, dva nebo tři, zkoušela jsem si vybavit své tehdejší pocity a touhy.

Vím, na co právě myslíte: Říkáte si, že první tři roky života si nemůžeme pamatovat!

Já jsem naproti tomu ale přesvědčena, že si pamatujeme i prenatální období a i naše minulé životy.

To, že můžeme znát svoji budoucnost, si připustí už skoro každý. Proč tedy nepřipustit mnohem pochopitelnější období našeho života?

K takovému poznání nás dovede jen zralost a pochopení vlastního já. Mluvím o svojí cestě a osobním poznání.

Jako malé dítě jsem žádné touhy neměla. V té době jsem žila jen a jen přítomným okamžikem a chtěla jsem jen být. Být, žít a být milována a milovat.

Nespočívá právě v tom kouzlo dětství?

Jen jste. Naplňuje vás mateřská láska a zbytek pro vás není důležitý. Nesoutěžíte a neplánujete.

Říkám tomu síla života.

Každý přece chce cítit a vnímat sílu života. Nikdo nechce celý život jen toužit a vnímat, že není zcela naplněn. V dětství o sílu života postupně přijdeme a po zbytek našeho života se ji snažíme získat zpět. Málokdo ale pochopí, kde ji můžeme znovu naleznout.

* * *

Napadlo vás někdy přemýšlet o významu touhy? Toužíme všichni, ale málokdo zná definici touhy.

Touha je pomíjivá a proměnlivá, a přesto potřebná a důležitá pro náš život a motivaci.

Touha chce něco získat. Vychází z nedostatku lásky, chce získat prožitek, který si ale touha nemůže udržet. Každá touha ví, že vše pomine, a to vytváří strach ze ztráty a důvody nikdy nezačít.

Při čtení toho, co jsem napsala, jsem pochopila, že člověk by neměl jen toužit, ale dávat si i cíle, které naplní.

Musí touhu uchopit a umět ji pojmenovat, protože každá touha potřebuje svůj jasný cíl. Touha má sloužit, nikoliv ovládat!

Touha nás upozorňuje na nedostatky pocitů a napovídá nám naše opravdové potřeby. Každá jednotlivá touha je pouhým schůdkem v celém schodišti.

Mnoho lidí si myslí, že opravdu chce, ale přitom jen touží. Touhou nic nezískáte, ale když něco opravdu chcete, tak společně s usilovnou prací toho docílíte. Já tomu říkám dělat věci od srdce. To nadšení, které je vaším motorem, i když před sebou nemáte lehký úkol, je pro mě tak jedinečné.

Touha vás ponechá u snění, ale nikdy vás nedovede k cíli. Spíš vás odloží před prahem dveří a vy koukáte zamlženým okýnkem, abyste aspoň viděli, jaké by to bylo…

Touha pro mě znamená něco, co vás velmi láká, ale víte, že toho nemůžete dosáhnout. Ani se o to nezačnete snažit. Jen prostě nahlas povzdychnete a pak si řeknete, že je to bláznivá myšlenka, která nemá reálný základ. Touha vás nedonutí přemýšlet, jak dosáhnout cíle, ale uvězní vás ve vašem snu.

Moje touha byla: Já!

Chtěla jsem to být zase já!

Mým cílem se stalo být zase sama sebou, protože lásku mi kazily podmínky. Neustálé podmínky rodičů a společnosti.

Proč nestačí jen být a milovat? Bezpodmínečná láska? Je to snad málo?

* * *

Denně jsem si kladla otázku: Kdo jsem?

Postupně jsem se nacházela a zase ztrácela, ale nepřestávala jsem hledat. Hledat smysl svého nového života.

Chtěla jsem něco víc. Víc než byl sport a světové rekordy.

Chtěla jsem domov a milujícího muže, o kterého se mohu opřít a věřit mu. Někoho, kdo si nebude myslet, že vydržím všechno a že jsem hrozně silná.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Odsouzená talentem.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.