CONFESSIONS D´UNE CLEPTOMANE

Copyright © Éditions Stock, 2018

Translation © Tomáš Havel, 2020

ISBN 978-80-207-1985-0

Martinovi

ETLB

Protect me from what I want.

BrianMolko

– Did you have a tough childhood, Marnie?

– Not particularly.

– I think you did.

AlfredHitchcock

Brain: an apparatus with which we think we think.

AmbroseBierce

Prolog

„Víš, proč Freud nikdy nepsal o kleptomanii?“ zeptala jsem se a zadívala se pátravě na Maxe.

„Nevím.“

„Nepřijde ti to divné?“

„Co?“

„Že psal o všech možných mániích, kromě jediné…?“

Bylo to v New Yorku. Seděla jsem u kávy se svým přítelem Maxem, psychoanalytikem a spisovatelem. Obrátil oči v sloup a ušklíbl se způsobem, který jsem u něj dobře znala. Druhý den jsem dostala e-mail s žertovnou odpovědí:

„V roce 1895 strávil Freud se svou ženou pár dní v jednom hotýlku nad Florencií. Toho léta napsal příteli Fliessovi do Berlína: ‚Myslíš, že by tu jednou mohla viset deska s nápisem: Zde pobýval Freud, autor Výkladu snů ?‘ Nebyl to žert. Spíš projev úzkosti. Do hotelové knihy se totiž Freud neopatrně zapsal jako: ‚Doktor Freud und Frau‘. Tato Frau však nebyla jeho manželka Martha, nýbrž Minna, její sestra. Freud nenapsal ani řádku o kleptomanii proto, že ukradl panenství své švagrové Minny.“

* * *

Nikdy jsem se nedozvěděla, zda ten mail napsal psychoanalytik, nebo romanopisec. Ale hned nato jsem dostala ještě jeden:

„Vlastně jsi mi neřekla, proč tě to tak zajímá?“

Vysvětlila jsem Maxovi, že předešlého dne jsem v obchodě Muzea moderního umění viděla rusovlasou ženu s taškou přes rameno. Byl na ní nápis: „I am a kleptomaniac. This is a stolen bag.“ Usmála jsem se tomu. Netušila jsem, že tu ženu znovu potkám o pár dní později na jednom večírku. Úplně náhodou. Představili nás a já ji poznala. Potvrdila mi, že poslední dobou chodí do Muzea moderního umění často. Píše práci o Rauschenbergových obrazech z tamní stálé sbírky. Mluvila s lehkým, snadno rozpoznatelným přízvukem.

„You’re French?“

„Ano, proč? Vy taky?“

Vzaly jsme si další sklenku šampaňského a ona se otočila k vysokému, snědému muži, stojícímu trochu stranou.

„John Karoui, můj partner. A vy jste…?“

Odešla z Paříže a usadila se v Detroitu. Nejdřív. Potom v New Yorku. Nezeptala jsem se, proč opustila Evropu. Zábavnější mi přišlo zeptat se na její tašku.

„Tu mám právě z Muzea moderního umění, z jejich obchodu… Nejvtipnější ale je, že je to, představte si, pravda. Jsem skutečně kleptomanka. Tedy, spíš jsem byla. Dlouho. Když se naskytla příležitost, tak jsem si nedokázala pomoct. Tu tašku jsem ‚liftla‘ – jak tady říkají – pro svou matku… po které to mám. A ta to má zas po té svojí! Je to taková zvláštnost, co se v naší rodině táhne přes celé generace.“

Znovu se zasmála. Napila se šampaňského – zdaleka to nebyla její první sklenka – a začala vyprávět. O své kleptomanii a zejména o tom, kam ji dovedla; sama tomu stále nedokáže uvěřit.

Nejmenovala se Valentine de Lestrangeová, ale pod podmínkou, že změním její jméno, souhlasila, abych jí příběh „ukradla“ a udělala z něj román.

Krásný úlovek, pomyslela si Lestrangeová. V duchu se usmívala. Opravdu se povedl. Je lehký, lehoučký… A k tomu ty dokonalé tvary. Oblé a vyleštěné. Jako ohromný obsidiánový valoun na kolečkách. Kdysi by se řeklo kufírek, pomyslela si. Znovu se usmála. Tentokrát z jiného důvodu. Kufírek – stejně jako třeba pulovr nebo patolízalství – totiž patřil k oblíbeným výrazům její babičky, nevylíčitelné Madeleine, řečené Maddy, nebo ještě příhodněji Mad de Lestrangeové. Letmo se jí vybavily její dlouhé prsty, zkroucené jako staré kmínky vinné révy plné prstenů. Zkroucené, ale pořád šikovné… Čili kufírek… No dobře. Dnes se tomu spíš říká zavazadlo. Tohle konkrétně je kabinové zavazadlo značky Tumi. Lestrangeová znovu sklopila oči a pohladila ho pohledem. Krásný úlovek, o tom nebylo pochyb.

Nebyla by schopná říct, jak se to přesně odehrálo. Jaký byl sled jejích pohybů a jakým zázrakem se za ní kufřík poslušně rozjel, když v dlani stiskla jeho hebké, plastové držadlo. Prostě se to stalo. Jednoduše. Jako na kolečkách. Tichých a dobře promazaných… Na zbytku jí nezáleželo. Byla v Benátkách na letišti Marca Pola. Scházela ze salonku, kde pobyla tři čtvrtě hodiny – na letišti bývala vždy ráda s předstihem. Salonek pro „frequent flyers“ – v Itálii také trpí mánií pojmenovávat všechno anglicky – nebyl bůhvíjak krásný, všude možně po světě už viděla mnohem hezčí salonky, s velkými prosklenými plochami nabízejícími výhled na přistávací dráhy, s ohromnými vegetačními stěnami a s vybranými pokrmy, ale ten zdejší k ní byl přece jen, jak to říct… velkorysý. Lestrangeová ho dobře znala, uprostřed místnosti stál samoobslužný, nerezový bar s krémovými skříňkami z imitace dřeva. Italové, věrní své imagi a za všech okolností důvěřující životu, je nikdy nezamykali. Lestrangeová věděla, že v prostřední skříňce jsou zásoby prosecca. Pokaždé, když se vracela z Bienále současného umění, si z ní posloužila. Většinou měla dobrou náladu. Plna úlevy, že si poradila s příspěvkem o Janu Vossovi nebo že se vrací s objednávkou na Matissovu kresbu v kapse, si před proseccový důl vždy stoupla s matným dojmem, že si odměnu namouduši zaslouží. Že ona za ni stojí, jak hlásala jedna přitroublá reklama. A když se nikdo nedíval – lidé kolem byli ponoření do How to Spend It (ti bezstarostnější), nebo plně zaujatí obrázky z BBC World (ti serióznější) –, rychle se zmocnila jedné lahve a uložila ji na dno kabelky jako do chmýřím vystlaného hnízda.

Pár hodin nato v pohodlné kuchyni rodinného sídla na luxusním předměstí Paříže, v Neuilly, manželovi oznámila: „Podívej, co jsem přivezla! Villa Arfanta – značka nic moc, ale pít se to dá, co myslíš?“

Prosecco z Bienále byl rituál, občas ho doprovázel mandlový panforte, který také šlohla z regálu obchodu v bezcelní zóně. Nikdo z okolí Lestrangeové nic netušil. Natož manžel. Vypijí ho společně, i když poslední dobou omezují cukr a přemíru alkoholu. A když nebude doma, někomu lahev daruje. Vrátné? Hospodyni? Lestrangeové vždycky přišlo úžasné rozdávat dárky, které ji nic nestály.

Tentokrát zjistila, že salonek společnosti Alitalia na letišti Marca Pola je úplně předělaný. Nové skříňky byly zamčené. A v samoobslužném baru byly jen načaté lahve montepulciana s otřesnými kovovými nálevkami místo zátek. Ty by nepřepravila. Co se dá dělat. V tomhle oboru musí člověk umět zůstávat nad věcí, pomyslela si. V Paříži vysvětlí, že spěchala, že jí málem uletělo letadlo, a tak se vrací s prázdnou.

Ostatně už byl čas. Lestrangeová sjela po eskalátoru a našla porta d’imbarco 13, u níž se už začínala tvořit fronta. Nechtělo se jí čekat. Čekání nesnáší. Přijde až na poslední chvíli, jako vždycky. A když pohledem bloudila po výlohách kolem, padl jí do oka hezký obchod s cestovními zavazadly. Vršily se tam pyramidy kufrů všech možných velikostí, barev a materiálů. Jednobarevné, zářivé, křiklavé, zdobené třpytkami. Jako umělecké instalace. Jako kyklopské kamenné bloky z Mykén upravené postmoderním sochařem. Lestrangeová se vnořila do útrob toho světského chrámu a zjistila, že ho nehlídá žádný kněz. Prodavač asi odešel na kávu? Téměř automaticky vzala okamžitě do ruky držadlo malého, černého kufříku, který stál nedaleko východu, měla ho na dosah a jeho tvary jí přišly úžasně střízlivé a elegantní. Byl z neuvěřitelně hladkého matného plastu. Prostě ideální kabinové zavazadlo pro její časté cestování.

„Non c’è nessuno?“ zeptala se nahlas.

V téže chvíli se rozeběhly magnetické vteřiny. Tak tomu říkala. Několik pružných vteřin vzrušujícího čekání. Lestrangeová je důvěrně znala. Fyzicky. Útržky času mimo čas, kdy se všechno houpalo na vahách. Kdy se všechno jevilo možné. Udělám to, nebo ne? Vezmu ho, nebo nevezmu? Odejdu s ním, nebo ještě počkám?

„Non c’è nessuno?“ zopakovala netrpělivěji.

Ty vteřiny vnímala pokaždé stejně, byly dlouhé a intenzívní a táhly se jedna za druhou jako ve zpomaleném filmu. Zároveň se o všem rozhodovalo ďábelskou rychlostí. Zmocňovala se jí jakási síla, zatímco ona sama se zmocňovala daného předmětu. Natahovala k němu ruku a viděla se ji natahovat. Přišlo jí, že jí mozek pracuje na plné obrátky, že souběžně zpracovává mnohem víc než dvě stě obrazů za vteřinu. Podprahově zaznamenával nejenom vše, co se děje kolem ní v obchodě, ale i mnohem dál, jako by měla oči kolem dokola hlavy. Navíc snímal i v rychlém a plynulém sledu – jako malá kamerka rychle sjíždějící po celé délce její paže – každičký detail této končetiny: chvějící se biceps pod zkrabatělou kůží, tenkou šlachu na zápěstí s vystupující kůstkou na zevní straně, tlusté modré žíly, čím dál četnější hnědé skvrny na hřbetu ruky, pružné klouby, pohyblivé články prstů – stále velmi pohyblivé, možná díky tolika letům v mládí stráveným mačkáním kláves piana, ačkoli z hudebního hlediska to k ničemu nebylo – a na závěr detailní záběr štíhlých prstů, které se nejprve rozevřely a následně kolem své oběti sevřely jako čelisti kleštiček na cukr.

Odhadovala, počítala. Byl v tom nejen racionální úmysl, ale i něco dalšího. Instinkt. Jakýsi popud vycházející bůhvíodkud. A výzva, kterou vyhlašuje sama sobě. To „Non c’è nessuno? Je tu někdo?“ v pravém slova smyslu znamenalo: je někdo v tobě, Lestrangeová? Teď se uvidí, jestli si troufneš, nebo ne. Co v tobě vlastně je. Jak si poradíš tentokrát…

Ano, to vše se odehrálo v tom kratičkém, elektrizujícím zlomku času, který ji vždy nabil vzrušením a který potřebovala. Pro jistotu zavolala ještě naposledy. Nikdo neodpověděl, ozvalo se jen hlášení poslední výzvy o dostavení se k odletu: „Il volo numero AZ 1710 per Parigi…“

Když se otočila, viděla, že fronta před odletovou branou zmizela. A tak se pomalu vydala k přepážce, aniž by rukojeť kufříku Tumi pustila. Teď už nepřemýšlela. Byla prázdná a lehká jako ten malý kufřík.

Kráčela jistým krokem, beze spěchu. Srdce jí bušilo, ve tváři měla uvolněný výraz. Vždyť není nic přirozenějšího než si to po letišti rázovat se zavazadlem, nebo i se dvěma. Hleděla přímo před sebe a v duchu se usmívala. Tlukot jejího srdce značil, že žije. A v těchto okamžicích byla naživu víc než kdy jindy. Spokojená a šťastná.

Rozhodně krásný úlovek, říkala si.

A navíc to byla opravdu snadná kořist.

* * *

Valentine de Lestrangeová byla kleptomanka. Jsem kleptomanka a nestydím se za to, říkávala si. Náramně se přitom bavila. Jako při hře. Na kočku s myší. Myš proti kočce. Když se nad tím zamyslela hlouběji, trochu se styděla, ale jenom trochu. A bůhví jestli. Když se nad tím hlouběji zamyslela… ale to se nestávalo skoro nikdy. A ani poté, ne, ani poté si nebyla jistá skutečnou povahou svých výčitek. Nejspíš se styděla za to, že se nestydí. Bylo potřeba si to upřímně přiznat – ve skutečnosti se nestyděla ani trochu.

Rozhodně však cítila báječné potěšení. Vzrušení z nebezpečí, rozkoš z přechodu k činu. Šlehnutí adrenalinu, jako blesku za bouřky na olověné obloze. Nepatrný výboj tam nahoře, v závitech její neuronální struktury. Jako prásknutí bičem. Slastné. Mozkový orgasmus… Dokonce se stávalo, že při špatné náladě ji dokázala vzpružit jedině krádež. Až na to, že když kradla, nikdy tomu tak neříkala. To slovo nesnášela. Bylo šeredné. Tak banální. Skoro až vulgární. V zápalu akce jí ten termín nikdy nepřišel na mysl. Existovalo tolik jiných výrazů. Mnohem obraznějších a poetičtějších. Jako například – občas se bavila tím, že si je vyjmenovávala – přemístit, ztopit, švihnout, štípnout, otočit, seknout, šlohnout, čórnout, čmajznout, vyfouknout, lohnout… Anebo třeba trochu staromilské uzmout či roztomilé rčení „koupit za pět prstů“, které si přímo říká o realizaci.

Nejradši však měla to nejjednodušší. Nejradši měla „nechat zmizet“, připomínalo jí to nadšení z kouzelnických představení v dětství. Vidíš ty rukavice? Jsou tady. Čárymáry fuk a už tu nejsou. Cosi na způsob skořápek hraných na budapešťských hradbách. Ilusionismu à la Houdini. Ano, „nechat zmizet“ měla moc ráda. A když jí žádné z těch slov nevyhovovalo, měla i své vlastní. Tak trochu hloupé. Ale jenom její, sama si je vytvořila: „kleptit“. Sloveso zařazené do čtvrté slovesné třídy. A k tomu jednoslabičné podstatné jméno „klept“, které dobře vystihuje rychlost pohybu. Malá piruetka… a šup, in my pocket. Takový malý klept jí hned zlepšil náladu. Všimla si toho. Při kleptění jí bylo lépe. Zkrátka a dobře, stačilo něco otočit a i nálada se jí otočila o sto osmdesát stupňů.

* * *

Jako tenkrát, když v lednovém chladu a sychravu kráčela ulicí Bonaparte. V Paříži bylo zrovna období slev. V Maxi Marovi na rohu ulice du Four bylo plno lidí a málo prodavaček. Chudinky se mohly uběhat. Lestrangeová vešla dovnitř bez nějakých zvláštních úmyslů. Procházela se suterénem prodejny a prohlížela si zboží, rozhrnovala oděvy na ramínkách, sem tam nějaký kus vytáhla, vyzkoušela a potom pokračovala v přehrabování a pátrání. Mohla snad za to, že natrefila na štólu z černého kašmíru bez ochranného prvku proti krádeži? Ověřila si to. Na všech ostatních byl, kromě téhle jediné. Opomenutí.

Tik, tak, tik, tak… magnetické vteřiny. Okamžitě je ucítila. Rozezněly se jí v hlavě. Tik, tak. Rozkošnicky si omotala štólu kolem bílého krku (krku, na nějž byla moc pyšná, v jejím věku na něm totiž nebyla ani vráska, snad díky produktům La Prairie s kaviárem, které si už roky opatřuje v bezcelních zónách). Mrkla na sebe do zrcadla. Hmmm. Kvalita. Kolik vláken? Na tom nezáleží. Dost na to, aby měla pocit, že ten doplněk z ní dělá jiného člověka. Připadala si ještě víc šik, ještě víc žádoucí. Jako by s novým, drahocenným šálem kolem ramen a krku najednou byla také taková. Nová a drahocenná.

Pousmála se a začala myslet na odchod, vystoupala po schodech jako pohlcená v myšlenkách. V přízemí byly bezpečnostní rámy z obou stran dveří. Rámy ano, ale nebudou pípat. Které by neměly začít pípat, říkala si. Pro uklidnění si sáhla ke krku a nový šál po celé délce prohmatala. Tak nějak to dělávala matka, když si kdysi kupovala šátky v Indii. Lestrangeová se viděla jako malá holka s Ninou de Lestrangeovou. Hlavně tedy viděla matku. Jak si u stánků ve Starém Dillí prověřuje hedvábné zboží a přitom smlouvá. Když šátek protáhneš snubním prstýnkem, tak je to pravé hedvábí, vysvětlila dceři Valentine.

„A když ne, tak tě chtějí ošulit!“

Lestrangeová pomyslela na matku a přitom pravou rukou protahovala kašmírovou látku tunýlkem v levé pěsti. Chundelatý šál plynule prokluzoval dlaní. Žádný čip ani hranatý plast, jen hebká, nadýchaná tkanina. Slast.

Tik, tak. Zhodnotit-naplánovat-rozhodnout-jednat. Kruhový rozhled. Tři sta šedesát stupňů. Zdá se, že si jí nikdo nevšímá. Ostatně kdokoli by se na ni podíval, měl by dojem, že vidí zákaznici zadumanou nad nákupem. Pohrává si s šálou, jak to mimovolně děláváme v zamyšlení, nebo když se nemůžeme rozhodnout. Už je čas. Lestrangeová se dala do pohybu. Pomalými kroky se vydala mezi desky z průhledného plastu. S každým krokem čekala, že se rozezvučí alarm. Přitom přemítala, co by si mohla vymyslet… Jeden krok. Uklidňovala se, mluvila sama k sobě. V duchu. Nespustí se to, Valentine. Uvažuj logicky, všecko sis ověřila… Druhý krok. Samozřejmě že ne, nemělo by se to spustit, ale kdoví, co všecko nejsou ti bezpečáci schopní vymyslet. Dřív to bývalo jiné. Řemeslo se úplně změnilo!

Srdeční rytmus. Zrychlení. Strach. Ale mírný, nikoli nepříjemný… Strach, který ji tlačí kupředu. Téměř jí zvedá nohu, aby mohla udělat třetí krok… Už se vidí, jak si hraje na neviňátko. Na starou, pomatenou dámu, která nic nechápe. Prosím? Co to říkáte…? Že jsem odešla s…? No to je ale docela dobře možné. Jéje, vidíte to! Ta moje hlava děravá… Sázela na svůj vzhled a bledé oči. Dáma v letech, bez poskvrnky. V tomhle ohledu se v ní všichni mýlili. Budou mít pochopení. Nebudeme z toho dělat skandál. Obrazu obchodu by to neprospělo. Třetí krok… a… stojí na druhé straně. Volná jako chladný vzduch, který ji štípe do tváří. Konec. A dobrý. Jak prosté. Vůbec z toho nebylo potřeba dělat takové divadlo.

* * *

Pokaždé se z toho nemohla vzpamatovat. Kleptit, na rozdíl od jiných rozkoší, zřejmě člověka nikdy neomrzí. Někdy se v bezpečnostním rámu na chvilku zastavila. Aby se přesvědčila, jestli se nerozezvučí – vždycky by pak mohla říct, že se postavila moc blízko. A za ním se zastavila úplně pokaždé. Aby se nadechla svobodného vzduchu. Tak jako si chlap, kterého pustili z basy, venku zapálí cigaretu a pohlédne na slunce. Udiveně. Vděčně. Ta chvilka zastavení byla důležitá. Vychutnávala si vítězství. A také nechtěla působit dojmem, že prchá. Nikdy neutíkala. Bylo by to ponižující. A v jejím věku navíc i k ničemu. Ale už jen pouhé pomyšlení na to jí přišlo směšné. Úplně by tím zazdila krásu svého počinu. Popošla pár kroků. Předstírala, že jen tak bloumá po ulici. Nahlédla do vedlejší výlohy. A pak šla pryč. Zen.

A tak když se Lestrangeová vracela ulicí Bonaparte, zjistila, že zima je čím dál hryzavější. Krk, brada, špička nosu a uši se jí však choulily v líbezné tkanině. Veliký a příjemný šál se jí otíral o rty. Stiskla ho mezi nimi a vydechovala do jeho jemné osnovy horký vzduch, jenž se jí odrazem vracel na tváře. Na náměstí Saint-Sulpice utrhne cedulku. Podívá se na cenu, ušklíbne se a kartičku hodí do odpadkového koše. Ano, zima ten den skutečně hryzala. Dobře udělala, že se proti ní vybavila.

* * *

Po narození dostala jméno Violaine, ale nesnášela ho. Skrývala se v něm dvě slova: viol, tedy znásilnění, a haine, nenávist. Nebo ještě hůře viol a laine, vlna, což vystihovalo pokrytectví prostředí, do něhož se narodila a kde se pod měkounkým povrchem skrývalo násilí. A tak si asi v sedmi či osmi letech vybrala jiné jméno. Jednoduše ho vytáhla z klobouku. Valentine. Proč ne? Valentine znělo bezstarostně a vesele. Sbohem, Violaine, ode dneška bude Valentine a na nic jiného neuslyší… Vyrůstala na venkově s matčinou rodinou, v kraji Indre-et-Loire ve střední Francii, jako jedináček. Matka Nina de Lestrangeová, od dvaatřiceti let vdova, žila s Bobem, americkým advokátem, který pendloval mezi Manhattanem a Indre-et-Loire. Domácnost sdíleli ještě s matčinými rodiči, trochu bohémskými podivíny, momentálně bez prostředků. Bydleli v příliš velkém a špatně udržovaném zámku.

Když se Violaine rozhodla, že už se nebude jmenovat Violaine, nýbrž Valentine, babička Mad se tomu smála.

„No vida, Valentine. Mezi předky jsem měla… Měli jsme… No jednou ti o ní povím…“

Jednou, později. O narážky v jejich rodině nebyla nouze. Ani o nevyřčené, zamlčené zpovědi či tajemství. Jednou, o něco později, se Lestrangeová bude zajímat o to, proč tak Violaine nesnášela.

* * *

Jak to začalo? Úplně poprvé? V jejich vesnici v Indre-et-Loire, kam za nimi jezdívali na prázdniny její bratranci. Nebylo tam celkem nic na práci, kromě česání rybízu a výroby angreštového želé pod taktovkou – dřevěnou vařečkou – babičky Maddy. Když byly sklenice plné dosud teplé, perleťové tekutiny, která začínala tuhnout, Mad přistoupila k rozdávání „penízků“. „Kupte si za ně něco na zub.“ Lestrangeová s bratrancem Éricem skočili na kolo a hnali se spolu z kopce. Mířili na náves. A při tom to všecko začalo. Poprvé zakusila opojení svobodou. Dělala něco, co se nemá. Zrovna se jela Tour de France. Éric si hrál na závodníka. Jeho vzorem byl Anquetil. V sedle byl zároveň cyklistou, komentátorem i šílícím davem. Ve sjezdu řval: „A máme tu Jacquesa Anquetila…“ Zbytek jeho slov se ztrácel ve větru. Když projížděli kolem kostela, křičel jako na lesy: „Jacques Anquetil uniká z pelotonu… Předjíždí Eddyho Merckxe… Ano, ano, vážení, je to tak, předjíždí Eddyho Merckxe…“ Lestrangeová slyšela „Žakanktil“ a „žlutý trikot“. Nezachytila vše, ale dost na to, aby pochopila, že její starší bratranec Žakanktil právě za nadšeného jásotu diváků vyhrává etapu. Viděla ho pustit řídítka a s rukama nad hlavou vítězně vjíždět na náves, kde s hlasitým smykem zabrzdil.

V obci byla dvě pekařství. Lestrangeovi chodili vždy do prvního po pravé straně cestou dolů. Valentine s bratrancem prošli skleněnými dveřmi. Cinkl zvonek. Pekařka je dobře znala. Dva modroocí blonďáčci. „Děcka od Lestrangeových…“ Chodili si pro lízátka, žužu, kyselé želé a lékořicové pendreky s fosforeskující kuličkou uprostřed. Žakanktil měl slabost pro žvýkačky Malabar, ale Mad je nesnášela. V jejích očích byly malabarky, které měly na obalu obrázek napomádovaného svalnatého blonďáka, tím nejpokleslejším výrazem americké kultury. Ještě víc babičku rozčilovalo, když z nich děti nafukovaly průsvitné bubliny. Bubliny, které praskaly a dětem po nich zůstávala na rtech a tvářích odporná, růžová vlákna. O přibalovaných obtiscích na kůži ani nemluvě. Vrchol nevkusu.

A tak si Lestrangeová jako vzorná vnučka kupovala čokoládové medvídky nebo kokosové kuličky v chemických barvách. Zatímco pekařka odvažovala pytlík, Éric jí vždycky za zády štípnul pár drahocenných malabarek. Jednou si role prohodili. Když vyšli ven, nic si neřekli, ale Valentine z bratrancova pohledu vyčetla obdiv. Ona, holka, a tak malá, si na to troufla. A tak když šlapali na kole zpátky do kopce, cítila se jako miniaturní Mata Hari. Na zámku, kde Mad zrovna vyvazovala plaménky na laťky a děda znovu překládal Zápisky o válce galské, běželi oba propocení uličníci rovnou do pokoje v podkroví. V malém půdním kumbálku se pod spikleneckým pohledem postaviček z látkových tapet, v atmosféře strachu a opojení, podělili o lup. O cukr, jenž dodával soli jejich dnům. Víc než jindy si vychutnávali tyhle okamžiky, kdy si plně uvědomovali, co vlastně jsou. Nikoli malí darebáci na kole, ale superhrdinové. Superman, Batman, Spiderman, Kleptoman.

Jednou to však přece prasklo. Dědeček byl vzteky bez sebe. Bratranec a sestřenice si vykoledovali výprask důtkami. A protože důtky už neměly skoro žádné řemínky, pan de Lestrange je vyplatil rukojetí. Potom jim dal přednášku o morálce na téma „Dnes krade zrní na dvoře, zítra vezme peníze v komoře“ a pak ještě jednu, zeměpisnou. Vědí ti dva hlupáčci aspoň to, že Malabar je ostrov? Ano, ostrov… Pravděpodobně ho koncem středověku objevili arabští námořníci. Dnes tam nikdo nebydlí, jenom obří želvy, dodal ještě. Ta zmínka v dětech okamžitě vzbudila snění.

Jak byl dědeček rozčílený, tak se Mad bavila. Samozřejmě to na sobě ovšem nedala znát. Hlavně ne před manželem. Děti ale hloupé nebyly. Dobře si všimly, jak ji aféra Malabar vnitřně pobavila. A když o tom vyprávěla své dceři – Nině, Valentinině matce –, děti je přistihly, jak se smějí na celé kolo. Valentine zaslechla neznámá slova jako „rodové“, „atavismy“, „geny“… Éric se vracel k dědečkovu proslovu. Vyzdvihl, že pokud to skutečně vyjde nastejno, tak ten, co krade zrní, by místo toho lépe udělal, kdyby rovnou kradl peníze, přestože to musí být obtížnější. Ale ukrást peníze, to už je přece frajeřina! Nakonec se všechno urovnalo. Mad dovedla děti do pekařství, aby se omluvily. A pekařce nahradila škodu. No a potom změnila lokál, od té doby si pro chléb se sezamovými semínky chodila do druhého pekařství.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Zpověď kleptomanky.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.