UNE VIE FRANCAISE

Copyright © Editions de l´Olivier, 2004

Published by arrangement with SAS Lester Literary Agency & Associates

Translation c Alexandra Pflimpflová, 2006

ISBN 978-80-207-1960-7

Mému vnuku Louisovi,

mým dětem Claire, Didierovi a Frédérikovi E.

„Vy jste děda, že? V téhle nemocnici si dědů moc považujeme.“

Tělíčko dítěte mu přilehlo k hrudi, do náruče, ne však tak silně jako kojenci, které si rád přivlastňoval. Nikdo nám nepatří, leda jen ve vzpomínkách.

John Updike

Člověk je menší než je.

Günther Anders

Charles de Gaulle

(8. ledna 1959–28. dubna 1969)

Pak matka klesla na kolena. Ještě nikdy jsem neviděl, že by se někdo tak najednou složil. Ani neměla kdy zavěsit telefon. Stál jsem na druhém konci chodby, ale vnímal jsem každý její vzlyk a záchvěv těla. Jak se držela za hlavu, její ruce vypadaly směšně jako obvaz. Otec šel k ní, zavěsil sluchátko a sám se zhroutil do křesla u dveří. Svěsil hlavu a rozplakal se. Byl jsem ještě pořád na opačném konci dlouhé chodby, stál jsem bez hnutí, potichu, vyděšený. Jak jsem byl daleko od rodičů, měl jsem pocit, že oddaluji tu neodvratnou chvíli, že si ještě chráním pár okamžiků, které mne dělí od strašné zprávy, jejíž obsah jsem však tušil. Tak jsem tam pořád stál na pomezí bolesti, s rozpálenými tvářemi, a vytřeštěnýma očima sledoval, jak rychle se šíří neštěstí, a čekal, až zasáhne i mě.

Můj bratr Vincent zemřel v neděli 28. září 1958 v podvečer, v Toulouse. V televizi právě oznámili, že 17 668 790 Francouzů přijalo novou ústavu Páté republiky.

Toho dne ani otec, ani matka neměli na volby pomyšlení. Celý den strávili u bratrova lůžka; jeho stav se předchozího dne zhoršil. Po operaci slepého střeva komplikované prudkým zánětem pobřišnice upadl v poledne do bezvědomí.

Pamatuju si, jak lékař, co měl službu, dlouze hovořil s rodiči, aby je připravil na eventualitu, o níž ze svého pohledu už téměř nepochyboval. Po celou dobu, co spolu mluvili, jsem seděl na židli na chodbě a kladl si otázku, o čem asi tak může být za těmi dveřmi řeč a co já nesmím slyšet. Myslel jsem na bratra, na všechno, co mi bude vyprávět, až ho pustí z nemocnice, a už teď jsem mu záviděl pověst toho, jenž unikl ze spárů smrti, pověst hrdiny, jíž se bude těšit po několik týdnů. V té době mi bylo osm let a Vincentovi necelých deset. Nevelký rozdíl byl ve skutečnosti nepominutelný. Na svůj věk byl Vincent obr, monumentální dítě, které jako by přímo rostlo pro to, aby budovalo základy nového světa. Byl překvapivě vyspělý, a tak mě trpělivě zasvěcoval do spletitého světa dospělých a zároveň mě chránil před jeho nebezpečenstvími. Ve škole se těšil mimořádné oblibě, ale pokud to uznal za správné, neváhal odporovat profesorovi ani rodičům. To vše z něho v mých očích dělalo giganta. Vedle něho jsem se cítil v bezpečí před nepřízní osudu. A ještě dnes, víc než čtyřicet let po jeho smrti, když si vzpomenu na naše dětství, je pro mě pořád tím obrem, kterého jsem zbožňoval a k němuž jsem obdivně vzhlížel.

Když se otec namáhavě zvedl z křesla a šel ke mně, vypadal jako stařec. Jako by za sebou vlekl neviditelný náklad, který mu bránil v chůzi. Díval jsem se, jak se blíží, a nejasně tušil, že mi oznámí konec světa. Chytil mě za paži a řekl: „Tvůj bratr před chvílí umřel.“ Bez ohledu na otcovu zmučenou tvář, bez toho, že bych mu dal jakkoliv najevo své pohnutí, rozběhl jsem se do Vincentova pokoje a zmocnil se jeho pochromovaného plechového kočáru taženého šesti bílými koníky. Tu hračku či spíš suvenýr mu dva roky před tím přivezl z Londýna náš strýc, takový dost pochybný a nesympatický mužíček, zato velký cestovatel. Věcička nejspíš pocházela z nějakého obyčejného krámku s cetkami v okolí Buckinghamského paláce, ale její váha, lesk, dokonalé detaily vozu, luceren i kol, síla šestispřeží – to vše povyšovalo její cenu na hodnotu talismanu. Nebýt už tenkrát výjimečné dítě, ta věc sama o sobě by stačila bratrovi dodat veškeré atributy vážnosti. Vincent mi spřežení nikdy nepůjčil, vymlouval se, že je moc křehké a já moc malý, abych si hrál s tak složitou věcí. Občas ho postavil v obýváku na zem a řekl mi, abych přitiskl ucho k plechu. Říkal: „Nehýbej se. Buď zticha a zavři oči. Uslyšíš dusot koňských kopyt.“ A já ho samozřejmě slyšel. Dokonce jsem viděl, jak koně cválají a bratr, neohrožený vozka, je kočíruje vsedě nahoře na vysoké sedačce, která se pohupovala na pružinách. A tak jsem nejasně cítil, že se nacházím přímo v srdci dětství, v rodícím se světě, jemuž jsme den co den vdechovali svou životní energii. A při té představě bratra-vladaře a velitele kavalerie jsem chtěl růst a růst, rychleji a víc.

Ve chvíli jeho smrti bylo přitom mou první bezděčnou reakcí oloupit ho a zmocnit se té věci. Okrást ho. Horečnatými gesty věrolomného dědice. Dozajista jsem se bál, aby si Vincent nevzal kočár s sebou do hrobu. Možná jsem doufal, že s tím zakazovaným a posvátným předmětem získám část jeho slávy, jeho postavení a že se stanu nejstarším synem, který dokáže přinejmenším obírat nebožtíky a přimět ke klusu jejich plechové koně. Ano, ve chvíli jeho smrti jsem bratra okradl. Bez výčitek svědomí, bez lítosti, ani slzu jsem neuronil.

Jmenuji se Paul Blick. Je mi čtyřiapadesát, což je onen choulostivý věk, kdy člověk balancuje mezi dvěma perspektivami života, dvěma protichůdnými světy. Den po dni se mi tvář pokrývá jemným povlakem stáří. Polykám pravidelně antiarytmika a neuroleptika, a jako kdekdo jsem přestal kouřit. Žiju sám, večeřím sám, stárnu sám, i když se snažím udržet kontakt s oběma svými dětmi a vnukem. Přes jeho útlý věk – bude mu pět let – občas na jeho tváři zahlédnu nějaký bratrův výraz, ale také tu sebejistotu, vyrovnanost, které Vincenta provázely na jeho životní pouti. To dítě jako by bylo, stejně jako bratr, nabité klidnou energií, a když pohlédnu do jeho zářivých a zkoumavých očí, je to pokaždé znepokojující zážitek. Na Louisovy čtvrté narozeniny jsem sundal z vrchní poličky knihovny kočár a postavil ho před něj. Dlouze si tu věc prohlížel, kola, koně, ale nedotkl se jich. Nezdál se být nijak uchvácený, spíš to vypadalo, že si v duchu pořizuje soupis každičkého detailu. Po chvíli jsem mu řekl, že když dá ucho k zemi, možná uslyší i dusot kopyt. Sice s pochybnostmi, ale přece si sedl na bobek a v té pozici mě na nepatrný zlomek času obdařil štěstím, že se mi před očima tryskem prohnalo mé dětství.

Vincentův pohřeb byl úděsný zážitek a dá se říct, že od toho dne jsme rodiče a já přes veškerou snahu už nedokázali tvořit opravdovou rodinu. Po obřadu mi otec předal bratrův fotoaparát Brownie Flash Kodak, aniž tušil, že ta věc později ovlivní můj osud.

Vincentova smrt nám všem sebrala kus života a dost důležitých citů. Hluboce poznamenala tvář matky, natolik, že se za pár měsíců změnila k nepoznání. Zároveň celá pohubla, propadla se do sebe, jako by ji vysávalo obrovské vnitřní prázdno. Ztráta Vincenta rovněž ochromila veškeré její projevy něžnosti. Až dosud tak láskyplná máma se proměnila v jakousi lhostejnou a odměřenou macechu. Otec, kdysi dost výřečný a veselý, se obezdil zármutkem a mlčením a naše kdysi bujaré společné stolování se podobalo večeřím náhrobních soch. Ano, počínaje rokem 1958 nás opustilo štěstí, všechny a každého zvlášť, a když jsme zasedli ke stolu, nechali jsme na televizních hlasatelích, aby vyplňovali náš smutek.

Televizi otec koupil právě v únoru či březnu 1958. Přijímač značky Grandin v bedně z lakovaného dřeva, s voličem kanálů, umožňoval nastavit jediný program, jenž se dal tehdy na skrblickém území chytit. Ve škole jsme se dík tomuhle novému výdobytku stali nesmírně populárními. Hlavně každý čtvrtek odpoledne, kdy jsme zvali kamarády, aby se přišli podívat na nejnovější příběhy Rustyho, Rintintina a Zorrova dobrodružství. Ale vrcholné obliby jsme dosáhli právě během léta, kdy se ve Švédsku odehrávalo úžasné tažení francouzského fotbalového týmu za světovým pohárem. Odpoledne, v době, kdy se vysílaly zápasy, se obývací pokoj našeho bytu měnil v národní tribunu. Namačkaní do posledního kouta jsme sledovali Remetterovy obranné manévry, Kopovy a Piantoniho kličky, Vincentovy útoky a Fontainovu střelbu. Podrobnosti semifinálového utkání Brazílie–Francie (5:2) ve Stockholmu se mi dodnes vybavují tak přesně, až to bere dech. Kyselá sodovka s citronem, odporně sladká třešňová bublanina, zrnitý černobílý obraz, který občas zmizel a nám v ten moment přestalo tlouct srdce, žaluzie, které jsme stahovali, aby nám nevadilo ostré protisvětlo pozdně odpoledního slunce, houstnoucí šero, jakoby nahrávající celé dramaturgii, bratrovy výkřiky, ze všech nejhlasitější, když každou chvíli všelijak povzbuzoval hráče, lavina gólů a křik ztrácející postupně na síle, slábnoucí naděje a pak obývák, z něhož se k naší lítosti vytratili všichni spolužáci a kde jsme nakonec zůstali v koutě jen bratr a já, zmožení, zklamaní, zničení komparsisté. Pár dní nato Brazílie ve finále převálcovala Švédsko (5:2) a Francie porazila Německo v boji o bronz (6:3). Na průběh těch dvou posledních utkání si vůbec nevzpomínám. Nejspíš proto, že v tom jedinečném kouzelném odpoledni, kdy jsem držel palce bratrovi, který fandil Francii, při zpětném pohledu šlo už jenom o fotbal. Po celé té době, navzdory všemu, co bylo z našich životů zapomenuto, ještě dnes v sobě přechovávám onen hájený a nedotčený ostrůvek, to nepatrné nezkažené, zářivé, bratrsky sdílené území.

To bylo poslední léto, co jsem s Vincentem prožil. Záhy zaujal jeho místo u stolu proti mně de Gaulle. Chci tím říct, že televizor značky Grandin byl umístěn za židli, na které bratr seděl celých deset let. Tu změnu jsem vnímal jako okupaci, natolik generál zdánlivě trávil svůj život v  Grandinu. Velmi brzy jsem toho člověka začal nenávidět. Vadila mi jeho mohutná postava, kšiltovka, jeho uniforma strážce majáku a povýšenecký zjev, nesnášel jsem jeho hlas a nepochyboval o tom, že generál je ve skutečnosti pravým manželem mé babičky. Jejím doplňkem, jejím přirozeným protějškem. Ty dva spojovala jistá arogance, smysl pro pořádek a přísnost. Babička, žena ze starých časů, byla v mých očích pravzorem ošklivosti, zloby, zatrpklosti a proradnosti. Po bratrově smrti z důvodů, které mi zůstaly utajeny, neboť jsem opustil její ctihodný dům, trávila každou zimu v našem bytě. Usídlila se ve velkém pokoji, který měl výhled na náměstí Saint-Étienne. Po celou dobu, co u nás bydlela, jsem měl zakázáno, ať už pod jakoukoliv záminkou, vstoupit do míst, jež nazývala „svými pokoji“. Ta žena, vdova po Léonu Blickovi, mém dědovi z otcovy strany, vlastníkovi pozemků, jak se tehdy říkalo, vždycky řídila rodinu jako brigádní generál. Koncem dvacátých let se Léon několikrát pokusil uniknout z toho kasárenského života, vytratil se na měsíc do Tangeru, kde si dával do nosu nebo hrál v kasinu. Jeho návraty bývaly podle všeho vždycky provázeny bouřkou, babička ho pokaždé vítala na prahu domu po boku s knězem, u něhož se ten dobrák musel v tu ránu vyzpovídat ze svých severoafrických hříchů. Taková byla Marie Blicková, nepřívětivá, přísná, popudlivá. A katolička. Ještě ji mám před očima, jak za oněch zim v Toulouse stojí strnulá u krbu, na hlavě svou věčnou mantilu, a donekonečna drmolí růženec. Z chodby jsem pootevřenými dveřmi viděl, jak se modlí, až má rty rozpraskané do krve. Podobala se nezabrzditelnému stroji, který tu zničehonic postavili a jehož jediným účelem byla spása hříšných duší. V takových chvílích někdy vytušila mou pohanskou přítomnost. Zaregistroval jsem její mrazivý pohled, krev ve mně ztuhla, ale dál jsem nehybně stál, neschopen útěku, zkoprnělý jako zajíc, když ho oslní reflektor auta. Marie Blicková nesmírně nenáviděla Pierra Mendèse-France, ale proklínala hlavně Sovětský svaz, vlast krvežíznivců a bezbožníků. Sebemenší zmínka o té zemi v televizních zprávách ji doslova přiváděla do stavu nepříčetnosti. V galerii její nenávisti byl však někdo, kdo ji vytáčel úplně nejvíc, muž, kterého by svýma bílýma křesťanskýma rukama snad nejraději zardousila. Anastaz Mikojan, předseda prezidia Nejvyššího sovětu. Babička škodolibě komolila jeho jméno a říkala mu Mikojáššš, přičemž vyrážela poslední slabiku a schválně protahovala to ššš. Kdykoliv toho aparátčíka spatřila na obrazovce, popadla hůl a zabušila s ní několikrát o zem, vymrštila se jako stará pružina, odhodila teatrálně svůj ubrousek na stůl a zahučela vždy stejnou větu: „Odcházím do svých pokojů.“ Pak, posilněná transfuzí nenávisti, zaplula do dlouhé chodby. Za chvilku bylo slyšet, jak práskly dveře jejího pokoje. Načež se z jejího doupěte ozvalo drmolení růženců. Vzpomínám si, jak jsem dlouho pátral, čím Mikojan, drobný mužíček v černém klobouku, dokázal v Marii Blickové rozpoutat takovou vášeň. Když jsem se na to zeptal otce, odpověděl s neurčitým úsměvem: „Asi tím, že je komunista.“ Jenomže Chruščov a Bulganin byli také komunisti. Přesto babičku nikdy nepřiváděli k takové zuřivosti, jak to dokázal Anastaz. è

Ačkoliv jsem nikdy nebyl členem strany, mám za to, že ve výkvětu nenáviděných mne Marie Blicková zařadila o hodně výš než Stalina a Bulganina, hned vedle pověstného „Mikojáššše“. Jednala a mluvila se mnou stejně opovržlivě. Po bratrově smrti ta tendence ještě zesílila. V jejích očích byl Vincent vždycky jediný a jedinečný dědic Blickových. Byl kopií otce a přes svůj mladý věk už jevil známky jeho dokonalosti a zralosti. Kdežto já byl pouhá odnož, přebytek spermatu, chvilka boží nepozornosti, ovulační omyl. Podobal jsem se matce, jinými slovy jiné rodině, chudé, hodně chudé, vzdálené a hlavně rodině horalů.

François Lande, můj děd z matčiny strany, až do první světové války vykonával pastýřské řemeslo. Žil na samém vrcholu Pyrenejí, na prosluněném svahu průsmyku de Port. V té době, dalo by se říct, tam nahoře svět opravdu končil. A dokonce to vypadalo, že François žil na Měsíci. Tolik tam bylo sněhu, tolik zimy, tolik samoty. A právě na ty svahy, kde se ovce sotva udržely na nohou, za ním přišla válka. Dva četníci vyšplhali až na vrchol zahalený mlhou, aby mu předali povolávací rozkaz. On, který žil na jihu a na střeše světa, se ocitl na severu, šest stop pod zemí, na dně zákopu. Dělal, co dělat měl, obdržel svou dávku hrůzy a jedovatých plynů a vrátil se domů zestárlý, nemocný a napůl blázen. Zpočátku se sice pokoušel vrátit nahoru na své hřebeny, ale yperit vykonal své. S nemocnými plícemi se odstěhoval na předměstí Toulouse, kde moje babička Madeleine zakoupila káru a proměnila se v prodavačku zeleniny. François Lande zůstával celé dny zavřený doma, léčil si průdušky a při každém zazvonění u dveří sebou trhl. Nikdy nikomu neotvíral, byl přesvědčen, že četníci si pro něho znovu přijdou a odvedou ho na frontu. Tak jsem byl jednou odpoledne svědkem toho, jak se schoval pod peřinu, když u nich někdo zaťukal. Chvilku předtím mě držel na kolenou, ale v tu ránu se proměnil v jakéhosi malého vyděšeného hlodavce. Ve vzpomínce, kterou jsem si na dědečka uchoval, je to člověk vysoké postavy, velmi hubený, vždycky oblečený do černého pláště a v ruce pevně svírá černou pokovanou pastýřskou hůl. Mluvil málo, ale z jeho tváře vyzařovala obrovská něha. Bylo cítit, že je neustále ve střehu, připraven zvolat Kdo tam?, že venkovní svět, který občas zdálky pozoroval skrz záclony ze svého pokoje, v něm budí bázeň a zároveň ostražitost.

Jednou v neděli, v roce 1957, krátce před jeho smrtí, zavezla matka dědečka na vrchol průsmyku de Port. Seděl jsem vedle něj a nevzpomínám si, že by cestou pronesl jediné slovo. Ale jakmile silnice začala stoupat, když se serpentiny zúžily, François pomalu jevil zájem o krajinu, o domy, o starý svět, který poznával a viděl tenkrát naposledy. V očích jako by mu zablikala divoká živočišná radost. Znovu vnímal chlad hor, nedefinovatelnou vůni výšek, světlo oblohy, barvy a pachy půdy. Když jsme dojeli na konec cesty, vystoupil z auta a pustil se po pěšině důvěrně známého hřebene a přitom mě držel za ruku. Neměl jsem tušení, kam až mě ten muž vede, ale cítil jsem, jak jeho teplá ruka svírá moji. Řekl něco jako: „Když bylo pěkné počasí, všechny ovce se pásly tamhle na tom svahu. A můj pes na mě vždycky čekal u cesty.“ Myslím, že mluvil sám pro sebe, viděl svět mimo realitu, před očima měl virtuální obzor svých vzpomínek. Poněvadž na místech, která mi ukazoval, se toho dne rýsovaly jen nehybné dlouhé řady sloupů sedačkových lanovek nesměle se rozvíjejícího lyžařského střediska. Pamatuju si dobře, jak François Lande potom namáhavě usedl na zem, objal mě, máchl rukou nad celou krajinou a řekl: „Vidíš, chlapče, tady odsud pocházím.“

A právě odtud pocházím částečně i já. Bez ohledu na své mládí jsem jasně cítil, že ze strany Blickových – mám na mysli mé babičky, choti generála – se tahle prostá horalská přízeň nijak necenila a ještě méně zelinářské aktivity babičky Landové. Marie Blicková se podle všeho dlouho snažila mému otci sňatek s matkou rozmluvit. Nepřicházelo v úvahu, že by souhlasila s tak nerovným spojením. Nejstarší Blick si zasloužil víc než dceru invalidního a polobláznivého pastýře. Obřad se konal v nepřítomnosti příbuzných a žádný Lande se nikdy, s výjimkou mého otce, nesetkal s jediným z Blickových. Když se Marie Blicková obracela na mou matku, vždycky používala blahosklonný tón, jakým se v těch dobách oslovovaly nežádoucí snachy: „Dítě moje, pokud nevycepujete ty děti hned odmala, později je už nezvládnete.“ – „Až půjdete ven, dítě, nezapomeňte koupit Victorovi suchary, zdá se mi, že ztloustl.“ Když byla u nás, mluvila Marie Blicková s mou matkou jako se svými služebnými, které doma častovala svými „dítě“. Myslím, že babička je jediná osoba, jíž jsem doopravdy přál smrt a doufal, že brzy přijde. Dlouho jsem měl rodičům za zlé, že tu osobu nevykázali, kam patří, ale pravda je, že v té době bylo běžné stoicky trpět trýznění od předků, i když se chovali skutečně odporně.

Po Vincentově smrti se náš život docela změnil a dva měsíce do roka, když s námi bydlela babička, se z něj stávalo hotové peklo. Kromě svých výpadů proti předsedovi prezidia štvala Marie Blicková otce kvůli jeho příbuzným, kritizovala domácí kuchyni, zakazovala mi mluvit u stolu a vstávat bez dovolení. Když jsem někdy nějaký její zákaz porušil, v návalu vzteku vždycky zadupala a prohodila k otci: „Chudáku Victore, vychovals to dítě jako zvířátko. Jednoho dne budeš kvůli němu ronit krvavé slzy.“

O dost později mi vyprávěli jednu zvláštní historku. Ke konci života Léon Blick, můj děda z otcovy strany, trpěl nějakou chorobou podobnou Alzheimerově: přestal se částečně orientovat. Nejenže všechno zapomínal, ale měl také sklon obdarovávat značnými částkami některé ze svých zemědělských dělníků s odůvodněním, že „půda patří těm, kdo ji obdělávají“. Marie Blicková, místo aby ten argument považovala za známku dobrodušnosti a v jeho opakovaných darech viděla projev štědrosti bohatého vlastníka, kterého se na stará kolena dotkly pokrokové myšlenky, spatřovala v manželově počínání poslední záchvaty jeho těžké nemoci a podařilo se jí dát ho zavřít do ústavu, což zdůvodnila tím, že přišel o rozum a ohrožuje její budoucí dědictví a dědictví rodiny.

Ubit kladivem tehdejší psychiatrie, obklopen vzteklými šílenci a osamocený – babička svým dětem zakázala otce navštěvovat –, Léon Blick brzy ztratil pevnou půdu pod nohama, ponořil se na rok do ticha a pak se pomalu svezl do lůna smrti.

Po celou tu dobu babička, která měla tehdy dost daleko do staré ženy, se pravidelně setkávala s jiným mužem. Byl, jak říkala, jakýmsi mistrem, jemuž plně důvěřovala a který dohlížel na její záležitosti a práci nájemců půdy. Ve skutečnosti, vzdor svým křesťanským zásadám, Marie Blicková jako každá jiná žena občas potřebovala sex s mužem.

Po smrti Léona Blicka zůstaly věci pár měsíců nezměněny, dokud si tenhle nový přítel nevzal do hlavy, že by chtěl vlastnit pušku mého dědečka. Marie Blicková si dávala dobrý pozor, aby nikdy nezaměnila měšec, movitou součást svého jmění, za měšec, tělesnou součást toho pobudy, a tak mu prodala rodinnou zbraň za cenu, o níž se dodnes říká, že byla mnohem neslušnější než všechny chlípné výstřednosti mé báby. Napálený, ale spokojený milenec přišel domů a hned se pustil do čištění zbraně. Nikdo neví, za jakých okolností a kdy přesně došlo k výstřelu. Zkrátka a dobře milenec byl nalezen na zemi, salva olova mu utrhla tvář. Už bezvládný, ještě svíral pušku dědečka Léona.

Vincent mi chyběl. Dva roky po jeho smrti jsem stále nebyl schopen připustit si, že není, a smířit se s tím. Potřeboval jsem pocit, že je vedle mě. Pokud jde o rodiče, samozřejmě dál pracovali, dál spolu jedli, spali v jednom pokoji. Ale vypadali, jako že už v nic nedoufají, ani spolu, ani každý zvlášť. Občas jsem míval pocit, že svět kolem nás nevyhnutelně spěje dál, zatímco my, otupělí, uskřinutí ve svém trápení, jsme zůstali bez pohybu na místě, neteční vůči proudu života.

Po válce otec za finančního přispění příbuzných koupil garáže s točitými rampami do čtyř parkovacích pater. Svůj podnik nazval Ve dne v noci a v přízemí otevřel pobočku značky Simca. Prodával a opravoval arondy, ariany, trianony, versaille i nějaké chambordy. Dnes bych rozhodně nebyl schopen říct, co si Victor Blick o těch sedanech a o automobilech vůbec myslel, jelikož mám dojem, že jsem ho za našeho společného žití o autech nikdy mluvit neslyšel. Možná jen jednou, v roce 1968, kdy došlo na volbu mého prvního auta, jímž se samozřejmě nestala žádná simca, ale Volkswagen Brouk z roku 1961.

Claire, matka, téměř nikdy nemluvila o svém povolání korektorky. Jednou provždy mi povšechně vysvětlila, že její práce spočívá v opravování pravopisných a jazykových chyb, jichž se dopustili novináři a autoři, kteří si nelámou hlavu s užitím správných slovesných tvarů anebo shodou příčestí minulého. Člověk by myslel, že jde o relativně poklidné monotónní zaměstnání, rozhodně nijak stresující. Ale naprostý opak je pravdou. Takový korektor nemá nikdy klid. Neustále přemýšlí, pochybuje a hlavně se bojí, že někde nechá chybu, omyl, strašlivou hrubku. Ani matka neznala klid, věčně cítila potřebu ověřovat si v hromadě odborných jazykových příruček správné užití pravidel či oprávněnost svého zásahu. Takový korektor, říkávala, je jako síť, která má zachytit nečistoty jazyka. Čím je pozornější a náročnější, tím menší jsou oka sítě. Ale ať zachytila sebevíc, nebyla Marie Blicková nikdy spokojená. Naopak, byla přímo posedlá nejbezvýznamnějšími chybami, tou násadou nečistot, která neustále prokluzovala do jejích sítí. Stávalo se kolikrát, že se matka zvedla uprostřed jídla od stolu a šla nahlédnout do některé ze svých encyklopedií nebo odborné knihy, a to jen proto, aby vyloučila pochybnost anebo oslabila nával úzkosti. Tohle chování nebylo výlučným projevem matčiny povahy. Většina korektorů si pěstuje neustálé nutkání cosi si ověřovat a trpí posedlostí, která přímo pramení z povahy jejich práce. Věčný hon za dokonalostí a čistotou je profesionální deformací korektorů.

Zvnějšku Claire a Victor Blickovi působili jako pár srdnatě synchronizovaný s oněmi optimistickými časy plné zaměstnanosti a ekonomického oživení, kdy z nového domácího elektrospotřebiče odevšad bujelo nadšení. Ano, mí rodiče se podobali těm mužům a ženám překypujícím mízou a nadějí, že nejsou jen dva osamělé plané kmeny trčící nehybně uprostřed říčního proudu. V přesně stanoveném čase se dívali a poslouchali, jak vrní novorozený svět, ale byli jak mramor necitelní vůči novým a novým projevům jeho zvěrstev. Osud Belgického Konga, manévry Josepha Kasavubu^1, Moīse Tshombého^2či smrt Patrice Lumumby^3se jich dotýkaly stejně málo jako změny kurzu Hornické jednoty v horní Katanze. Tváří v tvář děsivým ukrutnostem, televizoru, kterému, jak se zdálo, svěřili moji výchovu, jsem nepřestal snažně prosit bratra, aby zas usedl ke stolu, aby konečně někdo vypnul tu bednu, aby se život vrátil zpátky a my pokračovali v našem hovoru tam, kde ho jedna pooperační komplikace 28. září 1958 utnula.

Válka v Alžíru stejně jako spousta jiných věcí byla dál jen vzdálenou abstraktní záležitostí, obrázky z jiného světa, které prostě jen přebíhaly na vypouklé obrazovce televize. Přesto nás během roku 1961 nejednou v noci probudil rachot výbuchů otřásajících městem Toulouse. Atentáty, pod nimiž byla podepsána Organizace tajné armády, zasáhly všechny čtvrti a vyvolaly odezvu hlavně u obyvatel. I my jsme nepochybně slyšeli detonace, možná jsme i leccos viděli, ale v každém případě jsme nic neříkali. Ani když ticho u oběda rušil koncert automobilových klaksonů, které na třídě Françoise Verdiera vytrubovaly heslo Fran-couz-ský Al-žír. Třikrát krátce, dvakrát dlouze, morseovkou repatriantů. A nebyli jsme o nic výřečnější, když plastická trhavina vyhodila do povětří kancelář pošty sousedící s otcovým autoservisem.

Štědrovečerní večeře 1962 byla oproti tomu užvaněná až až. Odehrála se v bydlišti babičky Marie Blickové. Sešla se celá rodina, ovšemže s výjimkou Madeleiny Landové, nenavštěvovatelné trhovkyně na penzi, a Françoise, mého dědy, který krátce předtím zemřel na plicní komplikaci. Lékař a Madeleine ho našli skrčeného na posteli, nejevícího známek života, ale pořád ještě v bojovém střehu, vyděšeného neustále se vracejícími přízraky dvou četníků, kteří se přišli chopit jeho osoby a odvézt ji bůhvíkam. François Lande jim tentokrát unikl definitivně. Byl pohřben tam, kde se cítil doma, nahoře v horách, odkud pocházel, nedaleko lhostejné aleje stojanů sedačkové lanovky.

Na tu štědrovečerní večeři jsem pak dlouho nezapomněl. Bylo mi dvanáct a svět, v němž jsme žili, mi nepřipadal o mnoho dospělejší. Toho roku se rodina jako by sešla, nejen aby povečeřela nebo oslavila bůhvíjaký náboženský svátek, ale hlavně proto, aby probrala „události“. A tak se cudně připomněla i válka v Alžírsku. Blickovi odráželi různorodost názorů panujících v té době v zemi. Předně babička, vyznáním pétainistka, která později konvertovala ke gaullistickým hodnotám, zarputilá křesťanka, antikomunistka, anti-mendèsovka, anti-vnukovka, která nerada čekala na další chod a vyloženě kašlala na osud Alžíru, toho bezbožného, pro křesťanství nadobro ztraceného území. Moje teta Suzanne, otcova starší sestra, dost věrná napodobenina své matky, samozřejmě antimendèsovka, příležitostně antisemitka, trvale antisynovcovka, horující pro jen a pouze bílý, francouzský Alžír. Její manžel Hubert, dvojník Eddieho Constantina s jižanským přízvukem, bývalý voják, bývalý veterán z Indočíny, bývalý příslušník bývalých časů, který podle toho, co se říkalo, se načas vrátil do aktivní služby v řadách Organizace tajné armády. Moje druhá teta Odile, profesorka angličtiny na lyceu Pierra de Fermat, antikolonialistka a umírněná socialistka, žijící v nemanželském svazku s rozvedeným sportovním novinářem Bernardem Dawsonem, specialistou na ragby, netající se svými sympatiemi k Francouzské komunistické straně. Ve zbytku příbuzenstva se nacházel Jean, jeden z mých bratranců, o deset let starší než já, pochybný syn Suzanny a Huberta, hybridní osoba, která se hlásila k Bakuninovi i k Elvisu Presleymu, sympaťák, který později, nedlouho po květnu 1968, jehož události předjímal, zemřel při automobilové nehodě.

A rodiče? Věrní tomu, čemu byli od Vincentovy smrti: tiší, milí, zdvořilí, fakticky přítomní, ale zároveň duchem absolutně jinde.

Před jídlem babička trvala na tom, že odříká jednu z těch modliteb, které znala jen ona sama. Její nekončící díkůvzdání šlo na nervy všem, počínaje klanem Ohňového kříže^4, který hořel nedočkavostí, aby se už pustil do pozemské stravy.

Vrhli se spořádat dary moře, bílé sauterneské a husí játra, aniž definitivně uspořádali osud Oranu, Alžírska, Tlemsenu či Saydy.

Hubert pozdvihl sklenku:

„Veselé Vánoce všem nezávislým buňulům^5. To přece není jen tak, když našinec pomyslí, že tam dole už není doma.“

Dawson se pokusil vysvětlit, že Alžír nepatřil Francii odjakživa a že po koloniálním období přichází éra nezávislosti.

„Mluvíš jako ten čubčí syn.“

„Doufám, Huberte, že tím nemáte na mysli generála. Ne před dětmi.“

„Ale, maminko, všichni – včetně dětí – vědí, že ten váš generál je doopravdy čubčí syn, že zradil národ, zemi a dává střílet ty, kdo ho chrání.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Dawson.

„Chci tím říct, že dává popravovat pravé Francouze: Roger Degueldre, Claude Piegst, Albert Dovecar, Bastien-Thiry^6… říká ti to něco?“

„Mluvíš o členech Organizace tajné armády a o těch chlapech, co na něj páchali atentáty?“

„Ne, starouši, mluvím o vlastencích.“

„Slyšet z vašich úst slovo vlastenec, Huberte, to tedy nepostrádá šťávu.“

„Víte, co? Já seru na Odile, na vás a na všechny ty vaše sociálkomunistický pikle.“

„Huberte, takhle přece nemůžete mluvit o mé dceři. Myslete na děti. Vzpamatujte se!“

„Už celých dvacet let se vzpamatovávám, maminko, dvacet let se tak či onak po mně chce, abych mlčel. Ať si o tom Odile myslí, co je jí libo, já jsem vždycky stál na straně své země a vlajky, ať to bylo za maršála anebo šlo o Dien Bien Phu. Kdo dostával vejprask od šikmookejch, zatímco vy jste si pěkně v teplíčku užívali Vánoc, co? A v Alžíru, kdo držel na uzdě partyzány z Fronty národního osvobození, když ne Organizace tajné armády?“

„Víš, kolik obětí měla ta tvoje Organizace tajné armády? Dva a půl tisíce Francouzů a přes dvacet tisíc muslimů.“

„Jen do toho, Bernarde, posluž si, klidně mi zas servíruj tu svou partajní propagandu. Ale dovol, abych ti řekl jednu věc. Ne dvacet, ale čtyřicet tisíc, šedesát tisíc těch arabáků se mělo umlčet, když nám to dávali sežrat. Impéria se zakládají a udržují jedině tak, že na teror odpovíš terorem.“

„Teda, tatínku, ty jsi ten největší fašoun, jakého kdy země nosila.“

„Buď zticha, blbečku.“

„Huberte, no tak, je to přece váš syn. A dneska je Štědrý večer.“

„Máte pravdu, maminko, prosím za prominutí.“

„Hubert chce říct jen to, že všemi těmi řečmi o sebeurčení se jenom otevřela Pandořina skřínka. Uvidíte, že jestli to tak půjde dál, brzy se nebudeme ani u nás ve Francii cítit jako doma. A vlastně, copak to už tak není? Napadlo by vás, že se ministr financí téhle země bude někdy jmenovat Wilfrid Baumgartner? Už jen to jméno, Baumgartner?“

„A to znamená co, Suzanne?“

„Prosím tě, Odile, nedělej se hloupou a nezesměšňuj se zas přede všema.“

„Já se zesměšňuju? Zato vy jste se už před hodinou domluvili, tvůj manžel a ty, že nám zahrajete svoje divadýlko na téma kokarda, negři a žiďáci, jak tomu říkáte mezi sebou? Myslíte si, že jste ještě pořád ve Vichy, nebo co?“

„No a je to tady. Vichy, to už je dávno.“

V tu chvíli se otec zvedl ze židle, odložil pomalu svůj ubrousek na stůl a řekl: „Jdu pro krůtu.“

Když se vrátil, doprovázen kuchařkou nesoucí mísu, napětí mezi sestrami povolilo. Francie se vždycky usmiřovala u drůbeže. Bratranec Jean, popuzený tím, že jeho rodiče podporují maršála, stál u okna a pokuřoval cigaretu. Taková okázalá nenucenost dovedla babičku přivést do stavu nepříčetnosti. Začala tiše nadávat, načež její hněv propukl naplno. Třikrát zabušila holí o zem a s veškerou zlobou a autoritou, jíž byla schopna, zvolala: „Ke stolu, teď hned, mladý muži, buďte tak laskav!“ Slova jí klouzala mezi zuby jako žiletky zařezávající se do dásně.

A právě onoho Štědrého večera 1962 jsem zaslechl jednu z nejhorších hrůz, jaké lze vyslovit. Bylo už po dezertu, po Indočíně, Alžíru, Vichy, strávili jsme Versailles, výbavu Renaulta Frégate Transfluide, bezporuchovost čtyřsettrojek, nadřazenost dobrého pomořanského vína nad kterýmkoliv saintémilionským, mizernou sezonu toulouského Stadionu, Schultzovu kariéru ve fotbalovém týmu města, budoucnost dětí, prázdniny v Hendaye i nezbytné historky se služkami a hospodyněmi, které kradly jako straky. K poslednímu tématu se vyjádřila také babička. Má, jak podotkla, zaručenou metodu, jak si zajistit věrnost a poctivost služebnictva: „Dávám jim královské spropitné, aby mi co nejvíc pochlebovali.“ Suzanne a Hubert se neovládli a trochu nervózně se zasmáli, asi jako když se člověk upšoukne. Všichni ostatní, mám dojem, se cítili trapně, v rozpacích. Hlavně že zrovna na Štědrý večer. Kuchařka, která sklízela ze stolu, dělala, jako že neslyší, a dál se činila za dozoru stařeny, jež nejspíš nenápadně počítala svoje příbory.

Naše předkyně zemřela následujícího léta, právě když jsme byli na prázdninách v Baskicku. Museli jsme urychleně opustit pláž a vrátit se, abychom spatřili naposledy tu tvář plnou nevděku, dřív než se rozpadne. Sotva jsme dorazili do jejího domu, teta Suzanne, která vzala věci do svých rukou, mě požádala, abych babičku naposledy políbil. Při představě, že se rty dotknu mrtvé, se mi zvedl žaludek. Teta mě dovedla k tělu ležícímu uprostřed místnosti temné jako hrobka, kde byly zatažené všechny závěsy. Vanula tu nasládlá vůně, směsice svíček, bílých květin a, tím jsem si byl jist, rozkládajícího se těla. Matně osvětlená tvář Marie Blickové byla ještě strašidelnější než zaživa. Zdálo se, jako by se v ní vylisoval koncentrát nejodpornějších lidských citů. Všiml jsem si, že nemá úplně zavřené oči, a představoval jsem si, že škvírou pod voskovými víčky ta odporná žena i po smrti dál dohlíží na pozvolný vývoj genů, které předala svému potomstvu. Tváří v tvář tomu výjevu jsem ztuhl a sevřel se mi žaludek, zatímco mě tetina ruka za zády nekompromisně postrkovala k ostatkům „generálky“. Vtom se mě zmocnila jakási fyziologická, střevní panika. Už jsem viděl, jak pod prostěradly započaly houfy červů své dílo a klestí cestu proudu tekutých výměšků, které již začaly prosakovat tenkou vrstvou kůže. V mých vlastních střevech se počaly kroutit tisíce hadů, pak jsem najednou ucítil, jak mi lezou žaludkem vzhůru, projíždějí hrdlem, plní mi ústa a nakonec vytrysknou nečekaným gejzírem na bělostné prostěradlo zesnulé. Všichni v mé křeči spatřovali projev toho, že trpím a jsem dojatý, což mi po dobu pohřbu vyneslo zvlášť přívětivé zacházení. A tak, aby moje city nebyly opětovně podrobeny zátěži, bylo rozhodnuto, že budu ušetřen celé hřbitovní epizody včetně spouštění rakve tam, kde, jak jsem pevně doufal, se nachází peklo.

Po dobu pohřbu a dní smutku nikdo neuronil jedinou slzičku. Všichni, oblečení v černém, se tvářili vážně, ale nebylo ani stopy zármutku na těch tvářích, které se už zkoumavě pozorovaly v očekávání dědictví. Jako vždy bylo dělení zdrojem nejrůznějších potlačovaných žárlivostí, malicherných půtek a nepřiznaných ubohostí, na něž má maloburžoazie patent. Nakonec, po důvěrném vyjednávání, se obě sestry, socialistka a Ohňový kříž, kvůli prachům spolčily a prachsprostě domluvily, takže ožebračily mého ubohého otce, který tím byl hluboce a oprávněně zarmoucen. Jmění po matce mu frnklo před nosem a jen taktak že mu přepustily starou ruinu, rodinný dům. Tahle další smutná zkušenost, jež se připojila k prožitku ztráty staršího syna, ho připravila o tu trochu životní energie, co mu zbývala. Dál sice prodával simky, ale nemělo to mít dlouhého trvání.

Taková byla v té době moje rodina, protivná, staromódní, reakcionářská, děsivě tristní. Jedním slovem francouzská. Podobala se téhle zemi, která považovala za štěstí, že ještě existuje, že přežila svou hanbu a ubohost. Zemi dnes dost bohaté na to, aby pohrdala svými rolníky, nadělala z nich dělníky a vystavěla jim absurdní města z odporně účelových domů. V té době také rozvodové skříně přešly ze tří na čtyři rychlosti. Víc nebylo třeba, i tak celá země nabyla přesvědčení, že se spustil proces přemnožení.

Vyrůstat v takové Francii nebylo nijak snadné. Hlavně ne pro plachého adolescenta, skřípnutého mezi Charlesem de Gaullem a jeho ministerským předsedou Pompidouem. Mimo jiné nepřicházelo v úvahu, pokud jde o záležitosti sexu, doufat v sebemenší informaci, minimální poučení. Ochuzen o poznatky a zkušenosti staršího bratra, s věčnou obtížnou přítomností mlčících rodičů, byl jsem nucen svěřit své zasvěcení jednomu veselému a střelenému požitkáři, úděsně schopnému, rafinovaně vynalézavému a ďábelsky perverznímu, bez sebemenší morálky a zábran a obdařenému neutuchajícím zdravím. Jmenoval se David Rochas, byl o rok starší než já a nepochybně o několik životů v předstihu oproti většině lidských tvorů obývajících tuto planetu.

Právě v mých třinácti letech a určitě s jistým zpožděním za svými vrstevníky jsem zcela sám a díky Victoru Hugovi odhalil princip a mechanismus ejakulace. Stalo se to jednou v neděli, kdy jsem byl vykázán do svého pokoje, abych si přečetl pár kapitol Bídníků a napsal z nich résumé. Jako všichni chlapci mého věku jsem byl nepřetržitě ovládán jakýmsi vnitřním proudem, krutým napětím, které mi bezustání brousilo v podbřišku. Abych zmírnil či pokusil se ovládnout to chronické vzrušení, zvykl jsem si chytit si svůj přívěšek a bezvýsledně ho mačkat jako cestující, kterému se chce. Bylo to příjemné a zároveň příšerně frustrující. A pak přišel Hugo. Ta nekonečná četba. Ta božská neděle. Tentokrát po erekci – jednoduchém mechanismu, jehož zákonitosti jsem dokonale prohlédl –, se přihodil nenadálý, bohovský a tajemný jev: ejakulace. Bleskurychlý výron tekutiny a s ním úžasný skvělý sladký pocit, jako by člověkem projel elektrický proud. Coby náhle osvícenému poutníku se mi vyjevilo, že odteď budu žít už jen proto, abych znovu a znovu zakusil to chvění, že pouze za tím se lidé honí, že díky tomu se Země otáčí, že kvůli tomu vzniká hladomor a rozpoutávají se války, že to je ten pravý motor pro přežití druhu, že jedině pohlavní pud může sám o sobě ospravedlnit naši existenci a ponoukat nás k tomu, abychom stále oddalovali okamžik své smrti. A tak, počínaje Hugem, z pohledu katolických zákonů skutečným bídníkem, jsem onanoval jako šílenec, jako zběhlík z té nanicovaté mrtvolné Francie. Onanoval jsem a přitom civěl na televizní hlasatelky, do katalogů prodávaných na dobírku, do různých časopisů, na reklamy s dívkami sedícími rozkročmo na pneumatikách, zkrátka na jakékoliv obrázky, jen když mi odhalovaly nějakou část ženského těla. V tu chvíli David Rochas, mám-li se odvážit to tak říct, vzal mou budoucnost do svých rukou.

Tenhle chlapec vypadal zhruba tak, jak si člověk představuje Vittoria Gassmana v pubertě. V obličeji se mu zračila neklidná, trošičku omezená, nicméně dobyvatelská mužnost. Chodil do stejné školy jako já, zastával pozici mlýnové spojky v lycejním ragbyovém mužstvu, zatímco já byl otvírač. Dalo se tedy říct, že v době, kdy jsme se stýkali, byly naše osudy úzce propojené. Na hřišti se David měnil v kouli energie, ve zběsilce, který vříská na svou rojnici jako vozka. V životě to bylo horší. Nikdy nepostál, nikdy se nikde nezdržel, věčně něco podnikal, působil dojmem, že je jako vojsko neustále v „akci“. Jediným problémem bylo, že veškerá jeho životní energie, dynamika, byla vkládána do služby ukojení jeho vášně a téměř neuhasitelné sexuální potřeby. Už nikdy v životě jsem se nesetkal s někým, kdo by měl takový apetit anebo byl tak posedlý. Jeho tělo jako by nepřetržitě sužovala semenná pára, která v něm vřela. Podobal se sopce spermatu, která neustále vypouštěla dým svědčící o nebezpečí náhlé erupce. Ačkoliv byl věčně v pohybu a poskakoval z jedné nohy na druhou, měl pořád jednu ruku v kapse. Když jsem se ho ptal, proč ji tam má, odpověděl mi: „Držím to zvíře na uzdě.“ Někdy se vymrštil ze židle a začal chodit sem a tam po místnosti, všelijak se šklebil a supěl. Pak uchopil svůj vercajk přes látku kalhot a zahuhlal neuvěřitelnou větu, obalenou lítostí, bolestí a vztekem zároveň: „Kurva, bejt máma hezká, vopíchal bych ji!“

Jeho máma, je třeba přiznat, nebyla žádná krasavice. Se svým manželem vedla jednu známou realitní kancelář na bulváru de Strasbourg. Čím častěji jsem chodil k Rochasovým, tím líp jsem chápal zvláštní sklony jejich jediného syna. Kromě toho, že si velice liboval v okázalém zařízení bytu a automobilech, tenhle pár se nijak netajil svou neutuchající sexuální vyhládlostí. Ve svém bytě pan a paní Rochasovi na sebe naráželi, hledali se, mazlili, hladili, líbali. I když jsem byl v té oblasti neotesaným novicem, zdálo se mi evidentní, že jejich počínání bohatě překračuje rámec běžných citových projevů, které si dvojice z mého okruhu na veřejnosti dovolovaly. Zejména když jsem uprostřed kuchyně spatřil Michela Rochase, jak popadl ženu za její velká prsa a strčil jí svůj dlouhý úzký dobyvačný jazyk do úst. Někdy to zase byla Marthe, kdo nepokrytě vsunul ruce manželovi do kapes, když si uvazoval kravatu. A všechno nanejvýš přirozeně, jako by to byla ta nejběžnější věc na světě. Nikdy jsem neviděl, že by se mí rodiče podobně chovali, a ani jsem si nedovedl představit, že by spolu prováděli takové intimnosti, i kdyby se to mělo odehrávat v nejpřísněji střeženém tajemství manželské ložnice. Na druhé straně jsem začínal chápat původ zduřelých muk přítele Davida.

Ačkoliv byl starší jen o rok, převyšoval mě ve všech ohledech o deset hlav. Poučen o zásadních principech života, David teď četl stěžejní filozofické texty; zatímco my ledva objevovali prameny slasti a kreslená dobrodružství Akima či Battlera Britona, on kouřil cigarety Air France a půjčoval nám staré výtisky časopisu Paříž–Hollywood, ohmatané, až prosvítaly stránky, ale stále ještě schopné vyvolávat chemické reakce. Ten zvláštní kluk mě fascinoval, připadal mi prostě jako lidoop. Někdy přišel a pod paží nesl Die Welt anebo FrankfurterAllgemeine Zeitung ; rozložil noviny a hodinu se tvářil, že čte zprávy německy. Nevím, proč to dělal, ale dělal to.

Jednou večer jsme byli u něho v pokoji, a on jako obvykle přecházel po místnosti sem tam a snažil se „držet zvíře na uzdě“. Najednou se zapřel do svého psacího stolu a posunul ho k příčce dělící jeho pokoj od ložnice rodičů. Pak zhasl světlo, postavil na stůl židli a obratně jako kočka vylezl na vrchol toho lešení, díky němuž dosáhl k oválnému okénku ve stěně. Jak tam stál jako čumil, pytlák na číhané, viděl jsem na jeho profilu, slabě osvětleném z vedlejší místnosti, jak mu ve tváři vibrují napjaté svaly. Pak mi dal znamení, abych honem vylezl za ním. A tak jsem odhalil příčinu jeho neklidu a vzrušení: Marthe a Michel Rochasovi v nejtěsnějším objetí a jejich propletená těla; on za ní, počínající si docela jako šílenec, prsty v ženině zadku; ona na kolenou, vydávající přidušené výkřiky, s hlavou zvrácenou dozadu a planoucíma, vytřeštěnýma očima. Jejich syn obnažil svůj nástroj a začal masturbovat. Prostě tak, jednou rukou se přidržuje stropu, druhou konaje své dílo, David Rochas onanoval, všelijak se šklebil, vzdychal a přitom sledoval, jak otec píchá matku. Ačkoliv jsem po bratrově smrti vyškrtl Boha i náboženství, měl jsem v tu chvíli pocit, že jsem svědkem něčeho, co by se mezi katolíky dalo označit termínem smrtelný hřích.

Čím častěji jsem chodil k Rochasovým, zvykl jsem si postupně nepohoršovat se nad ničím. Ani jsem už nevnímal, když mě Davidova matka někdy přivítala v tak průhledném spodním prádle, jako by přímo vypadlo z nejvzrušivějších stránek magazínu Paříž–Hollywood. V chování té ženy vážně nebyla žádná schválnost, žádná provokace, ani v nejmenším exhibicionismus. Byla prostě taková, měla svobodnou morálku a s tělem si nedělala násilí. Svým vztahem k zakazovanému a k sexualitě jako by značně předběhla dobu. Docela jinak tomu bylo u jejího syna, jenž prožíval skutečná fyzická muka, ale dost možná i morální. Neboť David se mohl v mnoha ohledech holedbat rolí průzkumníka, avšak byl stejně bezradný jako my všichni, když se jednalo pouze o to, navázat kontakt s nějakou dívkou a svést ji. Jak se to začalo zaplétat – ve všech významech onoho slova – z kardinála masturbace se nakonec vyklubal prachobyčejný farník.

Nikdy se ale netrápil moc dlouho. Jako důkaz mohu uvést zpověď – spíš bych měl použít výraz odhalení, natolik mi během celého toho rozhovoru připadalo, že ani jednou, ani sebeméně nebyl jeho tón obestřen kajícností –, kterou učinil na téma svých zkušeností s „penetrací“. K tomu je třeba poznamenat, že objev Davida Rochase o čtyři roky předcházel chlípnému vynálezu Alexe Portnoye, jak jej v roce 1967 podrobně popsal Philip Roth na straně 114 Portnoyova komplexu : „Kdepak potom zůstal můj zdravý rozum to odpoledne, kdy jsem přišel ze školy, zjistil, že maminka není doma a že má v ledničce velký kus červenavých syrových jater? Mám dojem, že už jsem se vám přiznal k tomu kusu jater, co jsem si koupil v řeznictví a znásilnil za poutačem cestou do přípravy na barmicva. Ale rád bych se vám vyzpovídal úplně ze všeho, Vaše Svatosti. Že – to – nebyl můj – můj první pokus. Poprvé jsem jater zneužil potají doma, obtočil jsem si je kolem filipínka v koupelně o půl čtvrté – a pak jsem je měl spolu s ostatními členy naší ubohé, nic netušící rodiny znova v půl šesté, napíchuté na vidličce.“7

Když mi toho odpoledne na jaře 1963 otevřel dveře, David Rochas vyhlížel jako ve svých mizerných dnech. Neklidný pohled, zachmuřený jako mrak před bouří, svaly mu tepaly jako holubí srdce. Jako by ho rozčililo, naštvalo, že jsem přišel. Evidentně jsem zvolil nevhodný okamžik. Pustil mě dál, a než jsem stačil cokoliv říct, pronesl:

„Jdi do mého pokoje, počkej na mě, něco dodělám, za pět minut jsem hotov.“

Zatímco spěšně odcházel do kuchyně, povšiml jsem si malé zástěrky, kterou měl uvázanou kolem pasu. Jako protiklad jeho osobnosti plné neklidu a zmatku byl Davidův pokoj skutečným přístavem míru a harmonie. Čalounění mandlově pastelové barvy, nábytek ze světlého dřeva, knihovna ve skandinávském stylu dokonale uspořádaná, všechno přispívalo k navození klidné, smírné atmosféry. V místnosti panoval tak bezvadný pořádek, že si člověk jen stěží dokázal představit, že by tahle enkláva zenu mohla být doupětem zmateného, až nezdravě zdravého výrostka. Když za mnou David přišel, vypadal jinak. Rozhodně už neměl ty tiky, jako by jím procházel elektrický proud. Byl klidný, uvolněný, skoro se usmíval. Zamířil k oknu a otevřel ho dokořán. Opřel se o parapet, díval se na oblohu a přitom si přejížděl rukou pod páskem kalhot. Ohmatával si penis a pak, jako teriér, když zavětří stopu, si přičichl ke konečkům prstů.

„Kurva, smrdí česnekem.“

„Co, tvý prsty?“

„Ne, ocas. Ocas mi příšerně smrdí česnekem. Ale za to může ta roštěnka, ta podělaná roštěnka.“

„Jaká roštěnka?“

A tak mi čtrnáctiletý David Rochas, žák čtvrté A lycea Pierra de Fermat, vylíčil, jak se už skoro rok obtahuje až po šourek všemi hovězími roštěnkami, které si jeho matka, paní Rochasová, nechává uříznout a prošpikovat u pana Pierra Aymara, vedoucího řeznictví. David mi to všechno vyložil klidně a vyrovnaně, asi jako když vám kuchař sděluje tajemství nějakého svého receptu. „Nejprve ji hodinu nebo dvě předem vyndám z lednice, aby měla normální teplotu, víš. Pak vezmu nějaký hodně široký nůž a odříznu plátek, pěkně uprostřed. Ne moc silný, tak akorát. Potom si vezmu zástěru, sundám gatě a můžu začít. Akorát že ta čubka, moje máma, cpe do masa česnek. A když třeba zrovna natrefím na stroužek a dole se s tím třu, smrdí mi dva dny ocas… Tváříš se, jako bys viděl čerta.“

To, co jsem viděl, bylo mnohem působivější: můj nejlepší přítel, mlýnová spojka a budoucí kapitán ragbyového mužstva, stojí v kuchyni s rozpáleným, nažhaveným pérem, v ruce nůž, a tře se domácí pečínkou znalecky naporcovanou z nejlepšího kusu hovězího, podávanou týž večer se zelenými fazolkami a výběrovými bramborami. To jídlo jsem znal. Párkrát jsem si ho s Rochasovými dal.

„Ty pícháš s matčinou roštěnkou?“

Opakoval jsem ta slova pořád dokola a nevěděl, jestli se mám svíjet smíchy, anebo zdrhnout co nejdál od toho štvance rozkoše a jeho nekrofilního libida.

„Ty pícháš s matčinou roštěnkou?“

Netroufl jsem si mu položit jedinou otázku, která by napadla každého myslícího tvora. Ne, neměl jsem odvahu zeptat se ho, jestli on, don Juan plecka, svůdce řízků, se opravdu odevzdává rostbífu. Určitě proto, že jsem odpověď už znal. Když si čichal k očesnekovaným prstům, usmíval se jako neapolský svůdník pyšný na to, co toho večera dobyl. Pak se vzpamatoval, otočil se ke mně a řekl:

„Chceš to zkusit?“

U Rochasových jsem už pak nikdy nevečeřel a moje styky s Davidem, přestože zůstaly přátelské, už nebyly tak důvěrné. Pochopil jsem, že můj přítel žije ve světě, kam já nemám přístup, ve zvláštním, příšerně osamoceném světě, v jakémsi prostopášném knížectví, kde překračování normy a svoboda neměly žádný smysl, protože tu nic nebylo nemožné a nedovolené.

Není to tak dlouho, co jsem Davida Rochase zas potkal. Vypadal jako nějaký norský bankéř se zálibou ve skandinávském pivu a šprotech z Rigy. Řekl mi, že je rozvedený, že se znovu oženil s jednou mladou ženou, která s ním tehdy byla těhotná, a že dělá personalistu ve firmě vyrábějící polovodiče, která spadá pod jistou významnou společnost. Neučinil žádnou narážku na naše mládí a zdálo se, že zkrotil většinu démonů, co v něm přebývali. Očividně už neměl ve zvyku „držet zvíře na uzdě“ a věřím, že nechal svou starou matku na pokoji a mimo hrozbu svého pokušení. Ani se netvářil – víc, než bych si přál –, že by chtěl obnovit naše přátelské vztahy.

K čemu je dobré teď hovořit o škole, o tom očistci dospívání? V tomhle bodě byla tehdejší doba nesmlouvavá, přísná, strohá. Muselo se šprtat. Stůj co stůj. Bez fantazie. Šprtalo se všechno od á do zet. Řečtina, latina, němčina, angličtina, přemet na matraci, šplh po provaze s uzly, hercynské vrásnění, vrchol masivu Maladetta, hora Gerbier-de-Jonc, Ovidius, Dicunt Homerum caesum fuisse, Karel král, náš vládce a pán / sedmero let žil ve Španělích sám/, ax2+ bx + c, následují-li po sobě dvě slovesa, druhé je v infinitivním tvaru, Fontenoy, Richelieu, „ begin, began, begun“, „hujus, huic, hoc, hac, hoc“, Ich weisse nicht was es bedeuten soll, Platonova jeskyně, rovnoramenný trojúhelník, a3+ 3a2b + 3ab2+ b3, zánártí, záprstí, Ideo precor beatam semper virginem, How old are you?

Při tomhle tempu jsme stárli předčasně. Naučit se přehlídkově pochodovat, naučit se jíst a nedávat přitom lokty na stůl, plavat kraula, naznak, motýlka, stát zpříma, nestrkat si prsty do nosu, neodpovídat, mlčet, ovládat se, zkrátka, jak se v té době říkávalo, „naučit se být člověkem“. Zvláštní je, že tahle výchova přicházela z Anglie, na jejímž plovoucím a iniciačním území každý maloměšťák, jenž si hodlal zdokonalit svůj první či druhý jazyk, sotvaže překoná Channel, spěchá strčit svůj přívěšek do pusy první Londýňanky, která se mu připlete do cesty. Ještě nám nebylo patnáct nebo šestnáct, a už jsme upírali zrak k folkestonským útesům, celí žhaví konečně poznat ty slibné Anglosasky, o nichž nám bylo řečeno, že v očích nemají chlad.

Představte si tehdejší Francii, světle námořnicky modrou nebo šedivou čtyřsettrojku, vypolstrovanou hladkým sametem, de Gaulla za volantem, obě ruce na věnci, vedle něho Yvonne s kabelkou na kolenou a nás, nás ostatní vzadu, jako oběti otravných nedělních procházek, se závratně nudnou budoucností, která už tehdy vyšla z módy. A k tomu Pavel VI. na balkonu a Pompidou s harmonikou, nenapravitelný ministerský předseda, věčný původce malérů Páté republiky. Ano, my všichni vzadu, za okny mírně pootevřenými, abychom nedostali roupy, ale hlavně aby se příliš nevyvětralo. Francie se podobala těm rodinným vozům s poněkud škrobenými liniemi, sedanům drobných úředníčků a státních zaměstnanců tak ubohým, až srdce usedalo, a řízeným nudně a bez fantazie katolickým generálem, který byl vždy hotov přeřadit na nižší rychlost a zbytek času trávil v televizorech značky Grandin. Povídám vám o zemi, která je dnes mnohem víc potopená než Atlantida, o zemi s matracemi z vlny, se žlutými mopedy, s olivovým olejem prodávaným v malém, se zálohovanými lahvemi, o zemi, kde nebylo nic podezřelého ani skandálního na tom, když se platilo za auto hotovými penězi, které nepocházely z nezákonných transakcí ani z nezdaněných zisků, ale z mnohaletého spoření. Prodavač vyplnil objednávkový list, kupující strčil ruku do kapsy u vesty a vyndal z ní několik svazků spojených svorkou, přepočítal bankovky, které byly tak velké jako ubrousky v restauraci, a bylo hotovo. Ano, takhle se kupovala auta anebo plynové sporáky a dokonce i domy. S impozantními svazky barevných papírků, které šustily jako suchary. Občas otec nosil na konci týdne domů denní tržbu. Byl tak zatížený víc než dostavník ve Wells Fargu. Ty večery jsem čekal, až všichni usnou, a nepozorovaně jako domácí Fantomas jsem z hromádky peněz odloupl pár menších bankovek.

U Simky, když skončila série Vé osmiček, posedlost po noblese a zámeckém životě, došlo k návratu ke skromnějším nárokům a značkám. A tak otec už neprodával chambordy, versaille a beaulieu, ale mnohem prozaičtější simky 1000, 1100, 1300 a 1500. Cedule na průčelí dál zářila Ve dne v noci. V jejím světle však bylo cosi zatím nepostižitelného, co přesto naznačovalo, že jedna epocha se chýlí ke konci a jiná, ještě nedefinovatelná, křehká, podobná nově vyvíjenému parfému, se vznáší v ovzduší země.

Já sám jsem uskutečnil svou osobní revoluci v létě 1965. Na doporučení mého profesora jazyků rodiče souhlasili s tím, že mě vyšlou na měsíc do vzdělávacího lůna jedné neblahé rodiny sídlící na Atwater Street v East Grinsteadu, příšerné díře asi hodinu jižně od Londýna.

Mí hostitelé se jmenovali Grovesovi. James a Eleonor Grovesovi. Měli zvláštní zvyk řečnit jeden přes druhého – ale jak říkal Beckett: Připojit svůj hlas, není to snad první stupeň společenství? –, pít hektolitry ginu a věčně být cítit potem. K přemisťování používali dvoudvéřový Borgward, o kterém člověk nikdy nevěděl, co si má myslet, ať na něj koukal z kteréhokoliv úhlu. Vedle své záliby v alkoholu a možná dokonce kvůli ní byli Grovesovi lidé mimořádně uvolnění, bez jakéhokoliv výchovného předsudku, kteří naprosto chápali, že mladý Francouz na prázdninách může spát mimo East Grinstead jak často a jak dlouho je mu libo, jen když dává pozor a při přecházení ulice se dívá na správnou stranu. Ještě dnes jsem těm nevábně vonícím alkoholikům neskonale vděčen, že mi umožnili objevit během jediného měsíce to, co lidé někdy marně hledají celý život: sex, lásku, rokenrol a vrcholné potěšení z toho být sám sebou.

Poprvé jsem měl skutečný pocit, že žiju. Zakoušel jsem trvalé opojení, které mi dodávalo odvahu k čemukoliv. Oslovovat dívky, chodit s nimi a držet je kolem ramen. Objímat je, hladit jejich neuvěřitelná ňadra, strkat jim ruku pod sukně, které braly dech, a když se na mě usmálo štěstí, konečně dojít cíle, zažít ten kratičký pocit, jako když vámi projede proud, který z vás dělal muže a dovoloval vám, když nastal čas, vrátit se do svých komnat s hlavou vzhůru. Po oněch třicet výjimečných dní bez rodiny a bez vlasti jsem sršel stejnou vitalitou jako motýl, když se vyloupne z kukly.

Přes den jsem se potloukal kolem Carnaby Street anebo někde poblíž starého zastrčeného bowlingu u Piccadilly a večer se snažil proklouznout do rock-and-rhytm bluesových barů roztroušených po Soho. Jak si vybavuju tři významné události, které mi bylo dopřáno zažít onoho léta 1965, říkal jsem si, že bohové Východní Anglie stáli opravdu při mně.

Když jsem si pohrával s myšlenkou, že se na noc nevrátím do East Grinsteadu, Grovesovi mi poradili, abych přespal u jejich přítelkyně Miss Postelthwaithové, půvabné ženy, jež mi dala k dispozici jednu z nejpohodlnějších postelí, v jaké jsem kdy spal. Lucy Postelthwaithová měla onu patinovanou eleganci žen středního věku, jimž nikdy nic nechybělo. Jejich vzdělání a chování se jevily tak dokonalé, že se dokonce snažila mě co nejméně zatěžovat svou oxfordskou angličtinou a zásadně se na mě obracela posunky a úsměvy, jak to samovolně činí příslušníci bývalých kolonizátorských zemí, když se snaží domluvit se s „divochy“. V tom útulném koutku, kde po mně nikdo nic nechtěl, jsem se velmi brzy cítil jako doma. Někdy mi Lucy přichystala malou kontinentální snídani a přinesla mi ji do pokoje. Jednou ráno vešla, když jsem byl nahý a zrovna, jak jsem překypoval stupidní mízou adolescenta, používal její matraci jako trampolínu, která mě po každém doskoku vymrštila skoro ke stropu. Lucy nebyla nijak šokována tou skočnou podívanou. Jenom odložila tác na prádelník, sedla si do křesla a výmluvným úsměvem mě povzbuzovala, abych v prostocvicích pokračoval.

Když mi došel dech, tak jako zatleskala a řekla mi něco, co asi měla být poklona a v čemž zaznělo slovo „spring“. Byl jsem přesvědčen, že mi gratulovala k mé „pružnosti“, ledaže by se obávala o pružnost své matrace. Tahle hra se brzy stala naším rituálem a pokaždé, když jsem u ní spal, Lucy Postelthwaithová ráno vcházela ke mně do pokoje s podnosem a já jako vojáček, který dbá předpisů, s nezahaleným nádobíčkem, jsem ji po dobu dobrých pěti minut bavil podívanou na svoje nahé kulky v letu. A Lucy stále s tím stejným slušným úsměvem sledovala jejich tanec. Občas, čistě z laskavosti, mi strčila do kapsy deset liber. Už jsem se viděl jako mladý jiskrný, předčasně vyspělý jinoch na počátku slibné kariéry gigola.

Můj druhý zážitek byl mnohem znepokojivější povahy. V onom pověstném bowlingu, o němž jsem se zmínil výše, jsem jednou odpoledne potkal jistou Francouzku, o něco starší než já, která tu byla také na studijním jazykovém pobytu. Byla to docela obyčejná dívka, s pevnými svaly, která nehezky žvýkala růžovou žvýkačku a na níž bylo pozoruhodné zejména její odzbrojující poprsí. Byla oblečená do krátkého přiléhavého svetříku a skotské sukně s brašničkou. Nevím, jakou shodou okolností jsme se ocitli v poslední řadě kinosálu, kde se promítal nějaký americký film, v němž hrál David Niven. Znali jsme se sotva dvě hodiny, a přesto jsme se zběsile líbali, jako by šlo o život. Moje ruka šátrala po jejím impozantním hrudníku, zatímco ta její mi ho honila tak dokonale, až jsem z toho byl úplně vedle. Měl jsem pocit, jako by mi v kalhotách rejdilo hejno duhových pstruhů. Jak jsem byl uchvácen životaschopností toho rybníka a toužil oddálit moment jeho vypuštění, jehož neodkladnost jsem tušil, snažil jsem se nevnímat rozkoš a soustředit se na filmová dobrodružství Davida Nivena. Ta metoda mi však pomáhala dost mizerně a já vybuchl o hodně dřív, než hrdina filmu stihl zapálit doutnák dynamitu, s nímž si už drahnou chvíli pohrával. Až tak daleko jsme byli, když mi vsunula ruku co nejníž a začala mi hladit hýždě. Masírovala mě stejným způsobem, jako žvýkala žvýkačku: bez přerušení. Nikdy mě nenapadlo, že by nějaká žena mohla tohle někdy dělat muži v kině. A nedokázal jsem si ani představit, že se mi její čilý a fikaný prostředníček zavrtá mezi stehna a ve zlomku vteřiny se zaboří přímo do mého análního otvoru. Nikdo mi nikdy neřekl, že ženy můžou dělat takové věci a hlavně že se to mužům může líbit. A tak bez dechu, s vytřeštěnýma očima, jsem se narovnal na sedadle jako pružina (nepochybně můj pověstný „spring“). Jakmile překvapení pominulo, vzal jsem dívčinu ruku a pevně ji sevřel, spíš abych se uchránil před dalším útokem než abych jí dal nějak najevo něhu či cit. A zatímco film se dlouze vlekl, myslel jsem na to, že jediný mládenec na světě by mohl udělat štěstí s takovou dívkou: můj přítel David Rochas.

Sinika Vatanenová neměla se zmíněným párem nic společného. Byla to zkrátka ta nejsladší, nejkrásnější, nejelegantnější dívka na světě. Finka s dlouhými černými vlasy a zelenýma očima, rodačka z Tampere, sem přijela rovněž, aby si zdokonalila angličtinu, ačkoliv ji už měla docela slušnou. Setkali jsme se na oblázkové pláži v Brightonu a okamžitě jsme se rozhodli žít spolu, aniž jsme to vzájemně nějak probrali, jelikož v patnácti letech se tyhle věci poznají na první pohled.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Život po francouzsku.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.