SWIMMING IN THE DARK

Copyright © Tomasz Jedrowski, 2020

ISBN 978-80-207-1989-8

Laurentovi, který je mi domovem.

„A co se týče děje, který záhy započne, ten se odehrává v Polsku, tedy nikde.“

Alfred Jarry, Král Ubu

„I ta nejdelší zmije se jednou odplazí.“

Stanisław Jerzy Lec, Neučesané myšlenky

Prolog

Ani nevím, co mě dnes v noci vzbudilo. Rozhodně to nebyla větev kaštanu narážející do okenní tabulky, ani paní Kolecková kašlající ve vedlejší místnosti. Už ne. Možná to byl jen přízrak těchto zvuků, odvátý větrem a přenesený přes oceán, aby tu zaťukal na mé vědomí. Možná. Ale jistý jsem si tímhle: mé tělo je vypleněné jako země po válce. Přesto nemůžu usnout.

Myslím na tebe. Tvář, již si má paměť dokáže vybavit s jejími hrubými konturami a jemnými detaily, s šedomodrýma očima stejné barvy, jakou má v zimě Baltské moře. Myslím na tvou tvář, když vstávám, když ve tmě přecházím od postele k oknu a po podlaze se povaluje oblečení jako nedokončené myšlenky. A pak si vzpomenu na včerejší večer, zamrazí mě z toho, až se zarazím. Hrálo rádio, hodina písniček jako každý den po práci: zrovna hráli něco náročného, už si nevzpomínám co. Stál jsem v kuchyni a hledal kafe, když hudba najednou utichla.

„Přerušujeme vysílání z důvodu zvláštního zpravodajského vstupu,“ oznámila hlasatelka tichým, příjemným hlasem. „Dnes, třináctého prosince ráno, byl v Polské lidové republice vyhlášen výjimečný stav. Jeho vyhlášení je reakcí na týdny stávek a nepokojů prodemokratických demonstrantů a strmý vzestup prvního nezávislého odborového svazu v komunistickém bloku, Solidarity (zkomoleně). Vláda v televizním vysílání oznámila řadu přísných opatření: byly uzavřeny školy, univerzity a hranice, byl vyhlášen zákaz vycházení. O dalším vývoji vás budeme informovat.“

Pak se opět ozvala hudba.

Nedokážu vám říct, co jsem v ten okamžik cítil. Byla to paralýza v tom nejkrystaličtějším stavu. Mé tělo se vypnulo dřív, než stačil mozek zareagovat. Vůbec netuším, jak jsem se dostal do postele.

Zapálil jsem si cigaretu u okna. Ulice venku je prázdná, noční déšť skrápí chodník, na němž se odráží dvoupatrové budovy i elektrické světlo neonů. „Non-stop“, hlásá štít nad hamburgrárnou na rohu. „Potraviny u Wandy“, šeptá jiný červenobíle. V dálce kvílejí policejní sirény. Je to zvláštní, ale mají stejný zvuk jako ty doma. Kdykoli je zaslechnu, zježí se mi chlupy na předloktí. Připomínají mi noc, kdy stejně pronikavý jekot zaplnil vzduch jednoho vzdáleného města. Dřív než se stalo jen siluetou, položkou v zahraničním zpravodajství. Dřív než mě jako černočerný tér pohltila samota.

Nevím vlastně, jestli chci, abys tohle četl, ale vím, že to musím napsat. Myslím na tebe strašně dlouho. Od toho dne, kdy jsem před dvanácti měsíci nasedl na letadlo a hustými oblaky proletěl přes oceán. Rok od chvíle, kdy jsem tě spatřil, rok, který mi připadal jako očistec – od té doby si něco nalhávám. A teď, když jsem uvízl zde, v tom děsivém bezpečí Ameriky, zatímco naše země se rozpadá, hodlám skoncovat s předstíráním, že jsem tě vymazal ze své mysli. Některé věci totiž nelze vymazat mlčením. Občas nad člověkem mají jiní lidé moc, ať se mu to líbí, nebo ne. Teď si to začínám uvědomovat. Z některých lidí, některých událostí prostě ztratíš hlavu. Jsou jako gilotina, rozseknout ti život na dvě půlky, živou a mrtvou, předtím a potom.

Nejlepší je začít začátkem – anebo alespoň tím, co jako začátek vypadá. Uvědomuju si teď, že jsme o své minulosti ani jeden moc nemluvili. Možná kdybychom o ní mluvili, něco by to změnilo, možná bychom jeden druhého pochopili líp a všechno by bylo jiné. Kdo ví? Tak či onak, patrně jsem ti nikdy nevyprávěl o Beniekovi. Objevil se víc než deset let před tebou. Bylo mi devět a jemu taky.

Kapitola první

Benieka jsem znal téměř celý svůj život. Bydlel za rohem od nás, v naší čtvrti ve Vratislavi, sestávající ze zakřivených ulic a trojpodlažních činžáků, které při pohledu ze vzduchu tvořily obřího orla, symbol naší země. Byly tam živé ploty a rozlehlé vnitrobloky, v nichž měl každý byt svou malou zahrádku, chladný a vlhký sklep a zaprášenou půdní kóji. Naše rodiny se sem přistěhovaly před necelými dvaceti lety. Na dopisních schránkách jsme stále měli německé nápisy „Briefe“. Všichni – lidé, kteří tu žili předtím, i ti, kdo je nahradili – byli donuceni opustit své domovy. Ze dne na den se na kontinentu posunuly hranice, byly překresleny jako křídou načrtnuté obrysy panáka, kterého jsme skákali na chodníku. Na konci války se z východu Německa stalo Polsko a z východu Polska Sovětský svaz. Babiččina rodina musela opustit svou půdu u Lvova. Sověti jim zabrali dům a nahnali je do stejných dobytčáků, které ještě rok dva předtím vozily do koncentračních táborů Židy. Skončili ve Vratislavi, městě po stovky let obývaném Němci, v bytě teprve nedávno opuštěném rodinou, již jsme nikdy nepoznali, ve dřezu ještě leželo nádobí, na stole drobky chleba. Tady jsem vyrostl.

Na širokých ulicích lemovaných stromy a lavičkami si hrály všechny děti ze čtvrti. Hráli jsme na honěnou, skákali gumu s holkama, běhali po dvorech, ječeli, skákali na bradla, která vypadala jako ragbyové branky a na nichž ženy klepaly koberce. Dospělí nás vždycky vyháněli a my vždycky utekli. Byli jsme samý prach. V létě jsme běhali po ulicích v krátkých kalhotách na šlích a podkolenkách, v aušusových vlněných kabátech, když se zem na podzim pokryla listím, a běhali jsme i poté, co půdu prostoupil mráz, vzduch nás škrábal v plicích a dech se nám měnil v obláčky přímo před našima očima. Na jaře, na šmerkust, jsme kýblem vody polili každou holku, která nedokázala dostatečně rychle utéct, načež jsme pronásledovali a polévali jeden druhého, takže jsme se domů vraceli promočeni na kost. V neděli jsme házeli kameny na láhve s mlékem stojící na okenních parapetech tak vysoko, že je nebylo možné ukrást, a utíkali v nefalšovaném strachu, kdykoli se láhev rozbila a mléko stékalo po stěně budovy, bílé potůčky kanoucí po zčernalých fasádách jako slzy.

Do té klučičí party patřil i Beniek, jeden z těch odvážnějších. Nevzpomínám si, že bychom si spolu nějak povídali, ale věděl jsem o něm. Byl větší než většina z nás a o něco tmavší, měl dlouhé řasy a takový vzpurný pohled. A taky byl laskavý. Jednou jsme utíkali před dospělým od nějaké výtržnosti, na niž jsem už dávno zapomněl, když jsem zakopl a upadl do bodavého štěrku. Ostatní kolem mě proběhli, všude vířil prach a já se pokoušel vstát. Z kolene mi tekla krev.

„Jsi v pořádku?“

Nade mnou stál Beniek s napřaženou rukou. Natáhl jsem se po ní a cítil jsem, jak mě síla jeho těla táhne vzhůru.

„Děkuju,“ zašeptal jsem, on se na mě povzbudivě usmál a pak se znovu dal do běhu. Já ho následoval, jak rychle jsem jen svedl, a na bolest v koleni jsem úplně zapomněl.

Později odešel Beniek na jinou školu a já už se s ním nevídal. Znovu jsme se potkali až u prvního přijímání .

Farní kostel stál nedaleko naší ulice, za parkem, kde jsme si nikdy nehráli kvůli opilcům, a za hřbitovem, kde o léta později pohřbí matku. Do kostela jsme chodili každou neděli. Babička říkala, že jsou rodiny, co chodí do kostela jen o svátcích anebo vůbec nikdy, a já záviděl dětem, které tam nemusely chodit tak často jako já.

Když začala příprava na první přijímání, setkávali jsme se v kryptě. Hodiny vedl otec Klaszewski, malý, leč sporý kněz, jehož kdysi modré oči už téměř ztratily barvu. Byl trpělivý, a když mluvil, měl ruce položené na černé sutaně, jednou se držel za druhou a pozorně si nás prohlížel svýma vybledlýma očima. Ale někdy, při nějaké malé hlouposti, například když jsme si povídali nebo na sebe dělali ksichtíky, najednou vybuchl a jednoho z nás, zdánlivě náhodně vybraného, chytl za ucho, teplým palcem a ukazováčkem mu sevřel ušní lalůček, až jsme viděli jen tmu a hvězdičky. Jen zřídkakdy se to dělo za hodně špatné chování. Bylo to spíš jako nějaká svévolná zbraň, děsivá pro svou nahodilost a nepředvídatelnost, jako zloba nějakého iracionálního boha.

Tady jsem Benieka uviděl znovu. Překvapilo mě, že tam je, protože v kostele jsem ho nikdy neviděl. Změnil se. Z vyzáblého dítěte, které jsem si pamatoval, se stával muž – anebo aspoň mně to tak přišlo – a i když nám bylo pouhých devět, člověk viděl, jak se v něm probouzí mužství: silný krk s místem pro ohryzek; dlouhé, silné nohy, které mu vyčuhovaly z krátkých kalhot, když jsme seděli u kněze v kruhu; svaly rýsující se pod kůží, světlé chloupky nad jeho koleny. Stále měl ty stejné nepoddajné vlasy, vlnité a černé; a stejné oči, tmavé a lehce rošťácké. Myslím, že jsme jeden druhého poznali, i když jsme to nedali najevo. Ale po několika prvních setkáních jsme si začali povídat. Už si nevzpomínám, o čem jsme mluvili. Jak se člověk jako dítě dá dohromady s jiným dítětem? Možná jednoduše přes společné zájmy. Anebo je to něco, co leží hlouběji a čehož je vše, co člověk řekne nebo udělá, nějakým bezděčným kódem. Každopádně jsme spolu hned našli řeč. Zcela přirozeně. Po hodinách katecheze, které byly v úterý a čtvrtek odpoledne, jsme jeli tramvají až do centra, projeli kolem zoologické zahrady s neonovým lvem nad vstupní branou, kolem Paláce století s velkou kupolí, vystavěného Němci na oslavu výročí něčeho, co si už nikdo nepamatoval. Po železných mostech jsme přejížděli přes poklidně plynoucí hnědou řeku Odru. Po cestě byla spousta prázdných parcel, takže město připomínalo ústa s chybějícími zuby. V některých blocích stála jen jediná, začouzená budova jako nějaký špinavý ostrov v černém moři.

O našich výletech jsme nikomu neříkali – naši rodiče by to nedovolili. Matka by si dělala starosti: kvůli brunátným veteránům, kteří s odhalenými pahýly amputovaných končetin prodávali na trhu cetky, kvůli „úchylákům“ – to slovo jí sklouzlo ze rtů jako nějaký dvojúdý had, cosi nebezpečného a zároveň vzrušujícího. A tak jsme vždycky vyklouzli bez jediného slova a představovali si, že jsme piráti, kteří osamoceni projíždějí městem. V jeho společnosti jsem se cítil svobodný a zároveň v bezpečí. Chodili jsme k novinovým stánkům, prsty přejížděli po velkých, hladkých stránkách drahých časopisů a ukazovali si věci, které jsme tehdy jen stěží dokázali pochopit – asijské mnichy, africké domorodce, mexické skokany z útesů – a žasli nad nezměrností světa a nad barvami, které zářily zpod černobílých stránek.

Pak jsme se začali setkávat i jiné dny, vždycky po škole. Většinou jsme chodili ke mně. Na podlaze mého malého pokoje o šířce radiátoru jsme hrávali karty, zatímco matka byla v práci a babička nám nosila mléko a chleba posypaný cukrem. K němu jsme šli jen jedinkrát. Schodiště jejich domu bylo stejné jako to naše, tmavé a vlhké, nicméně nějakým zvláštním způsobem se zdálo studenější a špinavější. Uvnitř jejich bytu to ale vypadalo jinak – bylo tu více knih a nikde žádné kříže. Seděli jsme v Beniekově pokoji, stejně velkém jako ten můj, a poslouchali desky, které mu poslali příbuzní ze zahraničí. Právě tady jsem poprvé slyšel Beatles zpívat „Help!“a „I Want to Hold Your Hand“, což mě vrhlo do světa, který jsem si okamžitě zamiloval. Jeho otec seděl na gauči v obývacím pokoji a četl si knihu; nikdy předtím jsem neviděl nic zářivějšího než bílou košili, kterou měl na sobě. Byl to poklidný, potichu hovořící muž a já Beniekovi záviděl. Záviděl jsem mu proto, že já jsem nikdy skutečného otce neměl, protože můj otec nás opustil, když jsem byl ještě dítě, a od té doby ani moc nestál o to mě vidět. Jeho matku si pamatuji pouze neurčitě. Opékala nám ryby na grilu, sedávali jsme společně u stolu v kuchyni, ryba byla vždycky přesolená a vysušená, kosti mě bodaly zevnitř do tváří. Také ona měla černé vlasy, a ačkoli i oči měla stejné jako Beniek, kdykoli se usmála, nabíraly jakéhosi nepřítomného výrazu. Už tehdy mi přišlo zvláštní, že jako dítě pociťuji lítost vůči dospělému.

Jednoho večera, když se matka vrátila z práce, jsem se jí zeptal, zda by s námi Beniek nemohl bydlet. Chtěl jsem, aby byl jako můj bratr, abych s ním mohl být pořád. Matka si sundala dlouhý kabát a pověsila ho na háček u dveří. Z výrazu její tváře jsem poznal, že nemá dobrou náladu.

„Víš, Beniek je jiný než my,“ prohodila s úšklebkem. „Součástí naší rodiny by nikdy být nemohl.“

„Jak jiný,“ vysoukal jsem ze sebe zaraženě. Ve dveřích kuchyně se objevila babička s utěrkou v ruce.

„Nech toho, Gosio. Beniek je hodný chlapec a teď půjde k přijímání. A pojďte oba, nebo vám to vystydne.“

Jednoho sobotního odpoledne jsme s Beniekem a několika dalšími dětmi z naší čtvrti hráli na honěnou na ulici před naším domem. Vzpomínám si, že byl teplý a vlahý den, slunce nesměle nakukovalo skrze mraky. Hráli jsme si, běhali, poháněni stoupající teplotou vzduchu a se zdánlivou ochranou baldachýnu kaštanů. Hra nás natolik pohltila, že jsme si ani nevšimli padající tmy a začínajícího deště. Chodník se vlhkem zbarvil do černa a my si po parném dni vychutnávali vlhkost s vlasy přilepenými k obličeji jako mořské řasy. Živě si takto Benieka vybavuji, jak běhá zcela pohroužen do hry, plný radosti a zcela svobodný. Když jsme se vyčerpali a déšť nám promočil šaty skrz naskrz, pospíchali jsme k nám domů. Babička stála u okna, volala na nás a křičela, že nastydneme. Uvnitř nás hned odvedla do koupelny, donutila nás svléknout se a osušit. Už tehdy jsem si uvědomoval, že chci Benieka vidět nahého, rychlost toho přání mě samotného překvapila a srdce mi poskočilo v hrudi, když se skutečně svlékl. Tělo měl pevné a plné tajemství, bílé, ploché a silné jako muž (anebo alespoň to jsem si tehdy myslel). Bradavky měl větší a tmavší než já; penis mohutnější a delší. Ale nejvíce mě zmátlo, že ho měl na špičce obnažený, jako žalud, s nimiž jsme si hráli na podzim. Nikdy jsem penis nikoho jiného neviděl, a tak jsem si říkal, zda s tím mým není něco v nepořádku, anebo zda tohle měla matka na mysli, když říkala, že Beniek je jiný. Tak či onak tato odlišnost mě vzrušovala. Když jsme se osušili, babička nás zabalila do velkých prostěradel a já měl pocit, jako kdybychom se právě vrátili z cesty do nějaké zázračné země. „Pojďte do kuchyně!“ zavolala na nás s neobvyklou radostí v hlase. Seděli jsme u stolu, pili horký černý čaj, přikusovali k němu vafle a já si nedokážu vybavit, že by mi někdy něco chutnalo víc. Byl jsem úplně omámený, cosi, jakási jemná bolest, mě brnělo uvnitř.

Konečně nadešla chvíle našeho výletu před prvním přijímáním. Jeli jsme na sever, k Sopotám. Byl to onen druh raného léta, jež vymazává vzpomínku na jiná období, čas, kdy vás světlo a teplo uchopí a předloží jako krmi absolutnu. Jeli jsme autobusem, zhruba čtyřicítka dětí, do uzavřeného rekreačního střediska poblíž lesa, za nímž se rozprostíralo moře. Na pokoji jsem bydlel s Beniekem a dvěma dalšími chlapci, spali jsme na palandách, já nad ním. Chodili jsme na procházky, zpívali a modlili se. Taky jsme hráli biblické hry, které nám organizoval otec Klaszewski. Navštívili jsme v lese starou dřevěnou kapli, skrytou mezi háji borovic, a jako vojsko poslušných andělů se modlili růženec.

Odpoledne jsme měli volná. S Beniekem a dalšími chlapci jsme chodili na pláž a koupali se v chladném a bouřlivém Baltském moři. Pak jsme se já i on osušili a ostatní opustili. Lezli jsme po písečných dunách a brodili se měsíční krajinou pláže, dokud jsme nenašli dokonalý hřeben: vysoký a ukrytý jako kráter spící sopky. Tady jsme se schoulili jako unavení čápi po přeletu přes moře a usnuli s laskavým letním vánkem v zádech.

Poslední večer pro nás vedoucí uspořádali tanec, oslavu blížící se slavnostní události. Z jídelny udělali diskotéku. Dostali jsme sladký ovocný kompot, slané tyčinky a z rádia hrála hudba. Nejprve jsme se všichni styděli, neboť jsme měli pocit, že jsme doslova tlačeni do dospělosti. Chlapci v krátkých kalhotách a podkolenkách stáli na jedné straně místnosti, dívky v sukních a bílých blůzkách na druhé. Poté, co jednoho z chlapců vyzvala k tanci jeho sestra, začali jsme se na taneční parket přesouvat všichni, někteří v párech, jiní ve skupinách, pohupovali jsme se, poskakovali, rozjařeni pitím, hudbou i vědomím, že tohle všechno je skutečně pro nás.

S Beniekem jsme tančili ve volné skupině s chlapci z našeho pokoje, když najednou bez varování zhasla světla. Venku už padla noc a nyní pronikla i do místnosti. Dívky začaly vřeštět, ovšem hudba pokračovala. Cítil jsem se pln radosti, jako by mě najednou opojily možnosti tmy a nějaká neznámá bariéra v mé mysli ustoupila do pozadí. Vedle sebe jsem vnímal obrysy Beniekova těla a z noci se jako vlk vyplížila potřeba ho políbit. Bylo to vůbec poprvé, kdy jsem vědomě chtěl někoho přitáhnout k sobě. Ta touha mě dostihla jako zřetelný vzkaz odkudsi z hlubin, z místa, které jsem nikdy nevycítil, leč okamžitě rozpoznal. V transu jsem se posunul k němu. Jeho tělo nevykázalo žádný odpor, když jsem ho přitáhl k sobě a objal, ucítil jeho tvrdé kosti, přiblížil svou tvář k jeho a cítil teplo jeho dechu. Právě tehdy se světla znovu rozsvítila. Jeden na druhého jsme pohlédli s očima plnýma strachu, vědomi si lidí stojících kolem nás a pohlížejících na nás. Odtáhli jsme se od sebe. A i když jsme dál tančili, hudbu jsem nevnímal. Přenesl jsem se do vize svého života, jež působila tak závratně, až se mi z toho zatočila hlava. Z pohřbených slz a tužeb se najednou zhmotnila hanba, těžká a živá.

Toho večera jsem ležel potmě v posteli nad Beniekem a pokoušel jsem se zkoumat jeho hanbu. Připomínala mi čerstvě narostlý orgán, monstrózní a pulsující, jenž se najednou stal součástí mě samotného. Vůbec mě nenapadlo, že Beniekovi by se mohlo honit hlavou totéž. Přišlo mi nemožné uvěřit, že by se v mé pozici mohl nacházet někdo jiný. Znovu a znovu jsem si ten okamžik přehrával v hlavě, sledoval jsem sebe sama, jak ho přitahuji k sobě, hlavu jsem převracel na polštáři a přál si, ať je to pryč. Skoro se rozednívalo, když mi spánek konečně přinesl úlevu.

Následujícího rána jsme stáhli prostěradla z postelí a sbalili si věci. Kluci byli vzrušením celí bez sebe, mluvili o diskotéce, o tom, které z holek byly nejhezčí, o tom, jak se těší domů a na pořádné jídlo.

„Už se nemůžu dočkat pořádný omelety ze čtyř vajec,“ zasnil se jeden cvalík.

Jiný se na něj ušklíbl: „Žroute jeden nenasytnej.“

Všichni se rozesmáli, včetně Benieka, ústa měl doširoka rozevřená, takže mu byly vidět všechny zuby. Viděl jsem mu až na mandle, chvějící se na zadní straně hrdla a třesoucí se v rytmu smíchu. A navzdory mohutné vlně společné zábavy jsem se nedokázal přidat. Jako by mě od ostatních chlapců oddělovala nějaká zeď, kterou jsem předtím neviděl, jež však nyní byla zcela jasná a nezrušitelná. Beniek se pokoušel zachytit můj pohled a já se hanbou odvrátil. Když jsme dorazili do Vratislavi a rodiče nás přišli vyzvednout k autobusu, měl jsem pocit, že se vracím jako jiný, shnilý člověk a že už se nikdy nemůžu vrátit k tomu, kým jsem byl předtím.

Následující týden jsme hodinu katecheze neměli a matka s babičkou mi došily bílé roucho na obřad. Záhy na to začaly vařit a připravovat se na návštěvu příbuzných. V domě bylo cítit vzrušení, mě se ovšem vůbec netýkalo. Beniek mi připomínal, že jsem do světa vypustil něco strašlivého, něco vzácného a nebezpečného. Přesto jsem ho chtěl vidět. Nedokázal jsem se přimět k tomu jít za ním, ale naslouchal jsem, kdy se ozve zaklepání na dveře, neboť jsem doufal, že on přijde za mnou. Nepřišel. Namísto toho přišel den prvního přijímání. Noc předtím jsem skoro nespal, protože jsem věděl, že ho znovu uvidím. Ráno jsem vstal a umyl si obličej studenou vodou. Byl to slunečný den v onom jediném týdnu léta, kdy po ulicích poletují chomáčky chmýří a pokrývají chodníky, kdy ranní světlo oslňuje tak, že téměř oslepuje. Natáhl jsem na sebe bílé roucho s vysokým límcem, dlouhé tak, že mi sahalo až po kotníky. Obtížně se v tom chodilo. Musel jsem se držet vzpřímeně a vážně jako mnich. Do kostela jsme přijeli s předstihem a já se zastavil na schodech, z nichž se nabízel výhled na ulici. Kolem mě pospíchaly rodiny s dívkami v bílých krajkových šatech a s květinovými věnečky na hlavách. Byl tam i otec Klaszewski, v dlouhém rouchu s červenými rukávy a zlatým vyšíváním, zabrán do hovoru se vzrušenými rodiči. Byli tu už všichni, jen Beniek ne. Stál jsem tam a vyhlížel ho v davu. Kostelní zvony začaly vyzváněním oznamovat zahájení obřadu a mně se sevřely útroby.

„No tak pojď, zlatíčko,“ vyzvala mě babička a uchopila za rameno. „Už to začne.“

„Ale Beniek…“

„Určitě už je uvnitř,“ ujišťovala mě a její hlas zněl vážně. Hned mi došlo, že nemluví pravdu. Táhla mě za ruku a já se nechal.

V kostele bylo chladno a varhany spustily, když mě babička vedla k Halině, netečné dívce v krajkových rukavicích a s tlustě spletenými copy, a společně jsme ruku v ruce kráčeli lodí, procesí dvojic, chlapců a dívek, všichni oděni do bílého. Vpředu stál otec Klaszewski a hovořil o našich duších, naší nevinnosti a počátku cesty s Bohem. Husté, těžké kadidlo mě přimělo otočit hlavu. Koutkem oka jsem viděl lavice zaplněné rodinami, zahlédl jsem babičku s jejími sestrami a mou matkou, které si mě prohlížely s nervózní hrdostí. Halinina ruka v mé dlani byla horká a zpocená, takže připomínala nějaké zvířátko. A Beniek stále nikde. Otec Klaszewski otevřel tabernákl a vyndal stříbrnou misku plnou hostií. Hudba začala připomínat bouři, varhany hrály hlasitě a plačtivě, a jeden po druhém k němu přistupovali chlapec s dívkou, poklekli před ním a on nám pak položil hostii na jazyk, a jeden po druhém jsme odcházeli z kostela. Fronta přede mnou se zmenšovala a zmenšovala a záhy přišla řada na mě. Poklekl jsem na červený koberec. Knězovy staré prsty mi položily kus hostie na jazyk, sucho se střetlo s vlhkostí. Vstal jsem a vyšel do oslňujícího světla, zmatený a vyděšený, a polykal hořkou směs v ústech.

Následujícího dne jsem zašel za Beniekem a třesoucí se rukou zaklepal na dveře jeho bytu, dlaně se mi přitom nekontrolovaně potily. O chvíli později jsem na druhé straně zaslechl kroky, pak se dveře otevřely a odhalily pohled na ženu, kterou jsem nikdy předtím neviděl.

„Co?“ vyštěkla na mě hrubě. Byla to mohutná žena a její tvář připomínala šedivý zmačkaný papír. Z úst jí visela cigareta.

Celý zaražený jsem se zeptal, přičemž můj hlas prozrazoval, že jsem si vědom zbytečnosti té otázky, zda je Beniek doma. Vytáhla cigaretu z úst.

„Nevidíš jmenovku?“ poklepala na čtvereček u zvonku. „KOWALSKI“, stálo na ní velkými písmeny. „Ti Židi už tu nebydlí. Rozumíš?“ Znělo to, jako kdyby odháněla psa. „A už nás nikdy neotravuj, nebo tě můj chlap seřeže tak, že na to do smrti nezapomeneš.“ Po těch slovech mi zabouchla dveře před nosem.

Zmateně jsem tam stál. Pak jsem vyběhl po schodišti nahoru a zase seběhl dolů, hledal jsem na dveřích sousedů jmenovku Eisenszteinových, zvonil na další zvonky, říkal si, zda jsem náhodou nevešel do jiného domu.

„Odstěhovali se,“ zašeptal hlas za přivřenými dveřmi. Byla to paní, kterou jsem znal z kostela.

„Kam?“ zeptal jsem se a mé zoufalství se na okamžik pozdrželo.

Rozhlédla se po podestě, jako by se chtěla přesvědčit, že nás nikdo neposlouchá. „Do Izraele.“ Slovo Izrael pronesla šeptem a pro mě nic neznamenalo, i když to, jak zlověstně valivě znělo, mě znepokojovalo.

„A kdy se vrátí?“

Dlaněmi svírala okraj dveří a lehce zavrtěla hlavou: „Měl by sis na hraní najít někoho jinýho, chlapče.“ Pak mi kývla na pozdrav a zavřela dveře.

Stál jsem na tichém schodišti a cítil, jak mi děs stoupá od břicha, svírá krk, bodá do očí. Slzy mi tekly po tváři jako rozteklé máslo. Dlouho jsem necítil nic než jejich teplo.

Měl jsi někdy taky někoho takového, někoho, koho jsi marně miloval, když jsi byl mladší? Cítil jsi někdy něco takového jako já svou hanbu? Vždycky jsem se domníval, že určitě ano, že jsi nemohl projít životem tak bezstarostně, jak jsi líčil. Ale nyní si začínám myslet, že ne každý trpí stejným způsobem; vlastně ne každý trpí. Každopádně ne stejnými věcmi. A jistým způsobem právě tohle nás stvořilo, tebe a mne.

Kapitola druhá

Tím autobusem jsme jeli společně, Varšava roku 1980. Bylo teplo, počátek června, léto po státnicích. Ačkoli jsme studovali ve stejném ročníku, neznali jsme se. Ty jsi nikdy nechodil na přednášky, nikdy jsi to nepotřeboval. Takže jsme se ve škole možná ani nikdy nepotkali.

Autobus čekal, až přijdou další lidi. Já seděl u okna, oranžovou vlněnou záclonu jsem měl zataženou proti slunci a četl jsem už poněkolikáté Quo vadis. V té knize mě nezajímalo ani tak náboženství jako milostný příběh, hrdinské činy, statečnost vzdoru. Takhle jsem tehdy žil – skrze knihy. Uzamkl jsem se do jejich příběhů, v noci sníval o jejich postavách, předstíral, že jsem jednou z nich. Ty postavy mi byly brněním proti ostrým hranám skutečnosti. Nosil jsem je s sebou všude jako talisman v kapse, přemýšlel o nich jako o téměř reálnějších, než byli skuteční lidé kolem mě, kteří mluvili a žili v sebezapření, odsouzeni k tomu, říkal jsem si tehdy, nevykonat nikdy nic, co by stálo za vyprávění.

Odtáhl jsem záclonku a prohlédl si svůj odraz ve skle. Bývaly dny, kdy se mi zamlouvalo, co jsem viděl – dlouhý klenutý nos, mandlové oči. Ale většinou ne. Většinou jsem měl pocit, že jsem tupou výčitkou sobě samému, odcizením se svému dvaadvacetiletému tělu.

Autobus se pomalu zaplňoval, atmosféra nabírala na opojnosti s příslibem léta. Sedadlo vedle mě bylo prázdné, dokud se neobjevila Karolina a nesvalila se na něj s širokým úsměvem s přídechem sarkasmu.

„Jseš připravenej, že se z tebe stane vidlák?“ nadhodila.

Odložil jsem knihu do klína. „Nemůžu se dočkat,“ odvětil jsem a pokoušel se udržet kamennou tvář.

Karolina se zasmála a pohodila hlavou. „A já se nemůžu dočkat, až tě uvidím, jak se hrabeš v poli a jsi celej od hlíny.“

Autobus se už skoro zaplnil, řidič s cigaretou přilepenou ke rtům usedl za volant a vyrazili jsme. Vibrovali jsme rytmem klapajícího motoru. Slunce mi dopadalo na tvář a věž symbolu města – Stalinova Paláce kultury – se venku tyčila vysoko k bleděmodré obloze, takže člověka až bolelo za krkem, když se na ni podíval. Pociťoval jsem zvláštní vzrušení. Odcházení se mi vždycky líbilo, ten čas mezi odjezdem a příjezdem, kdy člověk zdánlivě není nikde, kdy je definován jiným druhem času. Tato cesta mi připomněla jinou, již jsem absolvoval čtyři roky předtím: den, kdy jsem poprvé jel sám vlakem do Varšavy, kdy jsem přijel do hlavního města, abych své staré já nechal za sebou. Na nástupišti jsem stál s babičkou, dva velké kufry vedle nás, ona v ruce, na které měla rukavici, držela kapesník a otírala si skelné oči. Nechtěla, abych odjel, ale neříkala nic. Mně bylo osmnáct a nemohl jsem se dočkat. Rychle jsem ji políbil a nastoupil do vlaku, cítil jsem se sobecky, že jsem ji tam zanechal, odtáhl jsem si kufry do kupé a při tom procházel kolem pokuřujících vojáků vyklánějících se v úzké chodbičce z okna. Ve svém kupé jsem se usadil mezi muže v obnošených oblecích a ženy s klobouky na hlavě, kteří popíjeli čaj z termosek, loupali si jablka a jedli vařená vejce zabalená v bílých krajkových ubrouscích jako pokřtěná novorozeňata. Vlak se rozjel, já usnul a vesnice se ponořily do lesů míhajících se za okny. Sobec. Dospět k sobě samému není nic než tohle.

Autobus najel na most přes Vislu. Stromy se jasně zelenaly a břehy řeky se jimi zaplnily jako hlava hustými kadeřemi. Vzduchem se nesla vůně lip a šeříku, sladká, barevná a opojná, která město zcela pohlcovala. Písčité břehy byly opuštěné, takže celé nábřeží působilo divokým dojmem. Nebýt špiček šedivých věžáků hned za hustým stromovím, vypadalo by to, že tu nikdo nikdy nežil.

Otočil jsem se zpátky ke Karolině. Kouřila, rty měla namalované korálově červenou rtěnkou, která zanechávala otisk na filtru cigarety. Nevzpomínám si, že bych ji kdy viděl bez té rtěnky anebo bez špinavě blonďaté ofiny, jež lemovala její neposedné oči.

„Dobrý?“ zeptala se a pohodila hlavou. Přikývl jsem a musel jsem se usmát. Byl jsem rád, že ji s sebou mám. Seznámili jsme se hned v prváku a od té doby mi byla skoro sestrou. To ona mě naučila polovinu toho, co mě zajímalo. Měla sbírku podpultových knih, které jsme společně četli a pak o nich diskutovali. To ona mě přivedla k Simone de Beauvoir a Miłoszovi, k básním Szymborské a cestopisům Kapuścińského. Občas srovnávala naši zemi s Etiopií Haile Selassieho a tvrdila, že potřebujeme podobnou revoluci. Obdivoval jsem její odvahu dát najevo vlastní názor.

„Prosím tě,“ odbyla mě a svraštila obočí vždy, když jsem se zeptal, jestli se nebojí říct nahlas, co si myslí. Matka a babička mi vyprávěly děsivé příběhy o lidech, které znaly a kteří zmizeli kvůli jediné kritické poznámce.

„Stalin je už dlouho po smrti,“ říkávala Karolina. „Víme, že celý tenhle systém je fraška, a oni to vědí stejně tak. A naštěstí nežijeme ve východním Německu. Tady jsou náměsíční.“

Ocitli jsme se na venkově a kodrcali se po silnicích kolem rozlehlých polí, březových hájů a nekonečných lánů borovic, malých unavených městeček, z nichž vyčnívaly věže kostelů. Nevím, jestli o mně Karolina věděla všechno – ale asi si to myslela. Nikdy mě netlačila, nikdy se přímo nezeptala a já jsem jí za to byl vždy vděčný. Nevím, jestli bych na jejím místě dokázal zachovat takovou decentnost. Jen jednou málem čáru překročila. To bylo zhruba měsíc před táborem, po jedné hře v Národním divadle – šli jsme tehdy na Mrožkovo Tango. Dostali jsme chuť na pivo a ona mě vzala do malého baru schovaného v jedné z úzkých uliček starého města. Říkala, že tam chodí herci. Podnik byl plný kouře a temných postav vzrušeně diskutujících na baru, které se někdy vyhrnuly až na chodník. Začínalo léto. Došlo mi, co jsou mnozí z těch mužů zač, ale nechtěl jsem, aby to byla pravda. Měli v sobě jakousi bujarost, jež mě hluboce znepokojovala. Bylo to těmi jejich nakroucenými hlasy, „drahoušky“, jimiž vycpávali svoje věty, jejich hbitýma, hladovýma očima, pohybem jejich boků, když Donna Summer sténala „I Feel Love“do hypnotického rytmu elektronické hudby, písně, již jsem kdysi měl hrozně rád, a teď jsem si vyčítal, že se mi kdy líbila. Vrhli po mně jeden letmý pohled a já si připadal naprosto průhledný. Karolina si podle všeho ničeho neobvyklého nevšimla – byly tam i ženy, uvolněné, tajnůstkářské a hlučné. Pohlédl jsem na ni úkosem a v duchu si kladl otázku, zda jí to fakt nedochází, anebo to jen předstírá. Chtěl jsem okamžitě odejít, chtěl jsem si přestat všímat, přestat hledat tvář, po níž bych zatoužil a již bych nikdy mít nemohl, ale Karolina nám objednala pití a já nějak zvládl zůstat, mluvit a upírat pohled převážně na ni. Když jsme pivo skoro dopili, zmocnil se mě neklid a zlost, a tak jsem se jí zeptal, proč mě tam vzala. Odpovídala nenuceně, jako vždy. Říkala, že jí ten podnik doporučil kamarád.

„Který kamarád?“ zeptal jsem se.

Nasadila výraz, jako by přemýšlela. „Toho neznáš.“

Přikývl jsem a ironicky se usmál. „Fajn. Můžeme už jít?“

Na její tváři nebylo znát sebemenší změny, jako by mě neslyšela. Dopila zbytek piva jedním hltem, položila peníze na bar a vstala ze stoličky. „Jen si dojdu na záchod.“

Odešla a já stál v davu sám, cítil jsem se naprosto bezbranný, jako rozpačité dítě uprostřed rozkoší, po kterých se nemůže natáhnout. Ne, bylo to ještě horší. Vedle mě hovořili vzrušeně dva staří muži v oblecích, kteří si nás předtím prohlíželi.

„Víš, drahoušku,“ říkal jeden z nich svému příteli polohlasem, na klopách saka měl kožešinový límec a podle hlasu bylo poznat, že je opilý, „toho nevydanýho Baldwina, o kterým jsem ti říkal, toho si musíš přečíst. Mě to úplně dohnalo k slzám. Jestli tě neprobudí tohle, tak už nic.“

Ten druhý – velmi hubený – jen přikývl. „Půjčíš mi ho, že jo, drahoušku?“

„Ano, ale dávej na to pozor, víš, to ani není moje, je to jeho,“ ukázal na muže v bílé košili za barem, který byl zrovna hluboce zabrán do konverzace s pravděpodobně jedním z herců hry, kterou jsme právě shlédli, pohledným chlapcem s vlnitými blond vlasy a drobným pršákem.

Poté se Karolina vrátila z toalet a podnik jsme opustili. Učinil jsem rozhodnutí nic si z tohoto podniku neodnést, ani jednu vzpomínku, ani jeden závěr pro sebe samého. Ale jako kameny vržené vší silou vzhůru proti obloze se mi kousíčky toho večera, chlapci a muži, kteří po nich toužili, flirt, kódy svádění, o jejichž principu jsem se mohl jen dohadovat, vracely s ještě větší silou, než když jsem je žil. Gravitační zákon platí i pro vzpomínky. A jednoho dne, když jsem seděl v knihovně a pokoušel se pracovat, abych si vyčistil hlavu, jsem si vzpomněl na tu knihu. Jeho jméno jsem našel v katalogu oddělení zahraniční literatury. Baldwin. James. Byl tam seznam jeho děl a jen jedno nemělo oficiální překlad: Giovanniho pokoj. To musí být ona, pomyslel jsem si. Zavřel jsem katalog a pokoušel se na knihu zapomenout. Ale ten název mi nedopřával pokoje, provokoval mě jako viklající se zub. Rozhodl jsem se ji sehnat. Po týdnech hledání, týdnech dotazování podezíravě si mě prohlížejících knihkupců, kteří mě ujišťovali, že žádná taková kniha neexistuje, že nikdy nebyla přeložena, jsem měl štěstí. Bylo to jen několik dní před odjezdem na tábor v malém antikvariátu, který se specializoval na umění a historii a který vedl muž, jenž mohl klidně být přítelem těch mužů z baru. Vrhl po mně významný, téměř pobavený pohled, pak odešel dozadu a vrátil se se šustivým balíčkem zabaleným do hnědého papíru.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Plavec ve tmě.
Pokud se Vám líbila, celou knihu si můžete zakoupit v našem e-shopu.